Apor Kata

MEDVELÉLEK

© Kaliczka Katalin 2023

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

A könyvet kiadja a HELMA Kiadó.

Cím: 8630 Balatonboglár Szabadság u. 75.

Telefon: +36 (30)499-34-77

E-mail cím: info@helma.hu

Webcím: www.helma.hu

A kiadásért felel a HELMA Kiadó ügyvezetője

Dvariecki Bálint

Kiadás dátuma 2023.

ISBN 978-963-639-231-4

A borító Apor Kata munkÁJA

A szerzőről és a kötetről további információk elérhetők az alábbi internetes felületeken:

A HELMA kiadó hivatalos Weboldala: www.helma.hu

HELMA Youtube csatorna: https://www.youtube.com/@HelmaKonyvek

HELMA Instagram: https://instagram.com/helmakonyvek?igshid=YmMyMTA2M2Y=

HELMA Tik-tok csatorna: https://www.tiktok.com/@helma_konyvek

HELMA facebook oldal: https://www.facebook.com/HelmaKonyvek

Helma Vendéghang podcast elérhetőségek:

Anchor.fm, Spotify, Google Podcast, Apple iTunes

RSS: https://anchor.fm/s/976b6eac/podcast/rs

A HELMA Kiadó gondozásában eddig megjelent könyvek Apor Kata szerzőtől:

- Kutyavilág (ekönyv)

„Szállani, szállani, szállani egyre,
Új, új Vizekre, nagy, szűzi Vizekre,
Röpülj, hajóm,
Szállani, szállani, szállani egyre.”

/ Ady Endre /

1. fejezet

1.

Simon bá, aztán rajta tartsa ám a szemét a jószágon, azt hallottam lefelé jött egy-két medve a Miklós-hegy felől! Jó lenne, ha éjjel időnként megütné azt a kolompot!

- Na, aztán azt szeretném én látni, hogy idepofátlankodjanak! A bundájukat kiterítheti az úr, jövő télire már a cserépkályha elibe!

Az öreg Simon lassan elővette a pipáját és elkezdte akkurátusan megtömni. Részéről a beszélgetés véget ért. Csak a szemével intett a kalyiba belsejében lévő dupla csövű puska irányába. Értsen belőle, akit illet!

János megbízott az öregben. Amióta az eszét tudta, Simon bá vigyázta a marhákat a legelőn. Nyáron a hegytetőn, télen itt lenn a falutól nem messze az istállóban. Azért nem tudott teljesen megnyugodni. A medve nagy kárt tehet. Jó lesz vigyázni!

- Szólok a fiának, éjszakára egy pár napig legyenek ketten. Nem árt az óvatosság! A bérét nem felejtem el!

Szorosabbra fogta a báránybőr kabátját és kilépett a hidegbe. A marhaistálló és a faluban lévő udvarházuk között úgy három kilométernyit kellett gyalogolni a földúton. Az istálló háta mögött állt a négy szénaboglya, a fedett kalyiba, tele takarmánnyal. A fagyos januári estében semmi nem mozdult. Talán csak rémeket látott a félnótás Bence, aki a medvével riogatta a népet! Nem lenne csoda, hiszen többször talált az már különb lényeket is a kupa fenekén, mint a medve! Kucsmáját mélyen a szemébe húzva megindult a falu felé. Még be kell, hogy szóljon az ifjabbik Simonnak is, csak azután mehet haza. Holnap ne felejtsen el,hozni nekik a tavalyi szilvapálinkából,jól fog esni az öregnek!

Léptei alatt csikorgott a hó. Fejét lehorgasztva sietett a falu irányába. Vajon mire ér haza? A felesége utolsó idős várandós volt. Két éve házasodtak össze. Nem volt nagy lakodalom, csak amolyan tessék-lássék, amilyen öreg apjától tellett. Anyja négy éves korában meghalt, amikor Teréz húga született. Már az arcára sem emlékszik. Próbálta sokszor felidézni, de nem ment. Apja onnantól kezdve még keményebben viselkedett. Szinte napokig semmit nem szólt, ha mégis, akkor kurta parancsszavakat mondott. Akkor eredt meg egyedül a nyelve, amikor a szabadságharcról beszélt. Micsoda hős volt! Micsoda hősök voltak! De sajnos ezekről a dolgokról manapság jobb hallgatni. Amennyire csak lehetett, még jobban behúzta nyakát a meleg, prémes kabátjának hajtókájába, a kucsmája alól a szemei villámokat szórtak a hótól csillogó tájban. – Hej, ha én is ott lehettem volna! Bizonyosan kivettem volna a részem a csatából! Tudom én a magyar becsületet! A székely virtust! Tudom én! Pedig nem is volt olyan régen! Tizenhat évvel az ő születése előtt. Mennyit számolgatta! Milyen más lett volna a világ! Ha ő is harcolhatott volna! Szegény apja bizony belerokkant! Az egy lábára sánta, az egy szemére vak lett, de olyan büszkén viseli, mintha egymaga megnyerte volna az egész csatát! Gábor Áront személyesen ismerte! Azok voltak az idők! Persze, nem is vitatja, de most, most van. Azok az idők elmúltak. Ezernyolcszáz-nyolcvankilencet írunk. Más idők járnak. De most is az öreg parancsol. Mindig is az apja mondta meg, mi legyen. Huszonhárom éves volt, amikor megfordult vele, Jánossal a világ, amikor először szeretett volna az öregnek ellent mondani, de nem mert.

Behívatta aratás után magához a cseléddel. – Karácsonykor megházasodol! – Szólt keményen. A testvéreid: István, Gábor, Lajos, már családot alapítottak. A húgaid is férjhez adtam. Most Te vagy soron, neked is tovább kell vinni az Apor nevet. Megegyeztünk a leendő feleséged apjával. Egyetlen lányaKarolina eladósorba került. Tizenhét éves takaros fehércseléd. A jövő héten, szombaton megyünk megkérni. Lakhattok itt, elég nagy ez az udvarház csak magamnak, elfértek ti is. Szép birtok a hozomány, ne tátogasd a szád, nem jársz rosszul, mehetsz kifelé, vár a munka fiam!

Nem volt apelláta. Nagybirtokon gazdálkodtak. Az Avas-tető és Marokmező közötti település földterületeinek nagy része az övék volt. Hatalmas erdőségek tartoztak a birtokhoz. Komoly munkát igényelt egész évben. A falu apraja nagyja nekik dolgozott, meg a Séra birtoknak. Régen, azt tartják az öregek, a Sérák és az Aporok alagutat ástak a Séra birtokról a hegytetőn álló Pincevárig. Ma már csak romokat találni odafenn. De gyerek korában sokszor játszottak barátjával, Edével felfedezőset a Pincevár lábánál. Ede a Sérák közül való, szépreményű fiatalember. Kerek képű, Jánostól kicsit alacsonyabb, zömök, mokány legény. Még gyerekkorukban esküdtek örök barátságot egymásnak, amit a mai napig szentnek tartanak. Akkor nem találtak semmilyen alagutat. De Jánost még most is izgatja a dolog. Fel kéne azt fedezni!

A falu házainak fényei egyre közelebb kerültek. A két szánkónyom, ami a földes úton a hóban megkönnyítette a járást, egészen átívelt Zalánon, szülőfaluján, majd tovább kígyózott egészen az Oltszemig. A téli fagyos levegőben jól kivehette a feltörő gázok páracsíkját, ami a gyógyforrásból eredt. Szerette ezt a tájat. A kis völgyet, a nagy hegyekkel körülvett,patakokkal szegélyezett, égig érő fenyőkkel tarkított csendes kis faluját.

Odaért a templomhoz. Még világos szűrődött ki bentről. Hirtelen ötlettől vezérelve megkerülte a kőfalat, odament a boltíves ajtóhoz, kinyitotta. A gyertyákkal megvilágított padsorok között nem ült senki. Ilyenkor már a falubeli parasztok a vacsorával foglalatoskodnak. Ki-ki a családdal törődik, miután ellátták az állatokat.

- Jó estét, fiatalúr! - Szólította meg a lelkipásztor, József atya.

A falu egyetlen papja volt. Minden lelket ismert, a falusiak búját-baját közvetítette az Úr felé, János azt gondolta talán időtlen idők óta. Vigaszt nyújtott, ha kellett keresztelt, néha ha úgy hozta az élet, feladta az utolsó kenetet. Cserébe a falusiak rendszeresen ellátták élelemmel, az asszonyok rendben tartották a gúnyáját, ami igencsak viseltes volt. A kötött fekete mellényke, amit a reverenda felett viselt ilyenkor télen, olyan sok lyukkal rendelkezett, hogy száz macska egy egeret sem fogott volna meg benne! Kötöttek volna neki másikat, de ő ragaszkodott hozzá, ki tudja mi okból. „Amikor meghalok, ebbe temessetek majd el!” Rendelkezett, ha az asszonyok valamelyike szóvá tette. Sovány teste szívósan kapaszkodott a földi létbe, pedig már nehezére esett a járás. Figyelmesen nézte a betévedőt.

- Adjon Isten, atyám!

- Mi járatban, fiam?

- Atyám, segítsen rajtam!

- Miben lehetek a segítségedre?

- A feleségem, Karolina nemsokára szülni fog. Bátorításért jöttem, atyám!- Gyűrögette a kucsmáját zavartan János. Hangja, a máskor határozottan férfiasan zengő, most alig hallható volt.

- Fiam, tudom, hogy az első gyermeketek meghalt. Az nem jelenti azt, hogy a másodikat is elveszi az Isten. Bízz benne, az ő akarata szent. Imádkozz, megsegít, meglátod!

- De atyám, a fiam meghalt, ha most nem fiam születik, mi lesz akkor?

- Lányod gyermekem. Akkor lányod lesz. Majd lesz fiad legközelebb!

- Nem lesz legközelebb, atyám, nem lesz legközelebb! Érzem.

- Már miért ne lenne! Bízz Isten jóságában! Az Úr tudja, mit tesz, és az úgy van jól. Imádkozzunk együtt, mondjunk el egy imát, és menj békével! A feleségednek most nagy szüksége van rád.

Miután tétován kibotorkált a templomból, János tovább tépelődött. Nem is tudja, miért ment be a templomba? Mit várt? Csodát? Hogyan lelne békét, hiszen legalább saját magának bevallhatná, a feleségét nem szereti, és ő sem szereti viszont.Ezt érzi. Szegény asszony mindent elkövet, azért is van lelkiismeret furdalása. - De hát ő nem követ el mindent? - Csapott egyet a levegőbe.

Talán ezért vette el az Isten az első szülött fiát, mert nem szerelemmel fogant. Sokat gondolkodott ezen. Ő megpróbálta szeretni az asszonyt, de nem ment. Nem a nő hibája, Engedelmes, jó feleség, nem mondhat rá semmi rosszat. Tizenkilenc éve ellenére igazán ellátja a ház körüli teendőket, igazítja a cselédeket, intézi az udvartartás gondjait. Még most is, nagy hassal élen jár az állatok etetésében, a ház körüli teendőkben. Nem is az a gond! Mit tegyen, ha nem tudja szeretni? Csak az a másik ne volna! Az a másik leány! Lekapta a kucsmáját a fejéről, és mélyen beletúrt dús hajába! Az emlékek hatására hirtelen melege lett! Ágyékában az a régtől ismert borzongás futott át, ami a régi nő emlékétől indult meg és egészen bizsergetően járta át egészen a gyomráig. Nem tudta elfelejteni. talán, ha elmondta volna az apjának két évvel ezelőtt! Nem, biztosan nem értette volna meg, így meg sem kísérelte. Klára. Galgótzy Klára. A szent név! Ha egyedül van, csak hozzá imádkozik, érte remeg, titokban, amikor a feleségével szeretkezik, rá gondol. Akkor becsukja a szemét és vele van. Ha fia lesz, kiveri a fejéből, elfelejti. Ezt ezerszer megígérte magának. Ha a felesége fiút szül neki, akkor megérdemli, hogy vele maradjon, és a régi szerelmét elfeledje. Mindent meg fog tenni, hogy úgy legyen! De mi lesz, ha lány lesz? Nem, mindenképpen fiú lesz, az biztos!

Hirtelen majd orra esett a nagy hóban. Valaki olyant ütött a hátára, hogy elvesztette az egyensúlyát.

- Na, mi van, te vak ló? A nagy fejlógatásban észre sem veszed a szegény embert?

Ede, a barátja vigyorgott tele szájjal nagy kucsmában, prémes kabátban, igen csak vörös orral. – Na, mi van, elvitte a cica a nyelved?

János összeszedte magát és a kezét nyújtotta. – Hát, te? Mi szél hozott erre? Miért nem vagy otthon?

Már miért lennék? Rendes ember ilyenkor a kocsmában van, ha nem tudnád!

János nem tudta. Ő nemigen látogatta ezt a fajta helyiséget. Nem volt se késztetése rá, se ideje, se nem akart külön pénzt költeni italra. Nem, mintha nem tellett volna rá, de volt otthon jóféle szilvapálinkája, bora, saját szőlőből, minek ment volna a kocsmába?

- Gyere, igyál meg velem egy pohárka forralt bort!

- Nem, sietnem kell, még beszólok a fiatal Simonnak, mert medvét láttak kószálni, segítsen az apjának felügyelni a marhákat. Aztán meg Karolina minden órás, lehet, hogy megszületik a fiam! Otthon akarok lenni!

- Na, ne viccelj! Az asszonyok ezt elintézik nélküled is, a fiad megszületik így is úgy is, annál inkább igyunk a tiszteletére!Medve meg nincs most a közelben, ezt én mondom neked, hát elhiheted! Majd bolond lenne bejönni a faluba! Medve ez barátom, nem birka! gyere, ne sérts meg, igyunk egy pohár bort, aztán utadra eresztelek, nahát! – Ellentmondást nem tűrve karolt belé és vezette fel a kocsma lépcsőjén, ahonnan már kiszűrődtek a félig, vagy teljesen részeg parasztok gajdolásai.

A helységbe lépve az addig kiszűrődő hangoknak egyszerre vége szakadt. A pásztorok, a zsellérek,a ráérő férfiak már igen csak virtuskodósra itták magukat. A fiatal nagybirtokos férfiak megjelenése vörös posztó volt a szemükben. - Mit keresnek ezek itt? Erősebben markolták a kupájukat, és szó nélkül ittak tovább. Nincs hozzájuk közük.

A kocsma egy régi parasztház nagy szobájából volt kialakítva. A söntéspult durva faragással vastag farönkből készült, mellette kármentő, gyalulatlan lécekből összeeszkábálva. Benne sorakoztak a pálinkás butykosok, egy kisebb boros hordó, és pár kancsó. A kupák fából voltak faragva. Azok kinn voltak a pulton. A szoba hátsó falának támaszkodva terebélyes búbos kemence, körülötte padka, fehérre meszelve. a pattogó tűz vörösre színezte az amúgy sem fehér arcokat.

- Kocsmáros, két kupa forralt bort adj! – Ede vidáman lapogatta János hátát. – A barátom felesége szülni fog!

- Ne bort, hanem pálinkát igyanak akkor az urak! – A kocsmáros túlzott serénységgel már töltötte is ki a szilvapálinkát a poharakba.

- Jól beszélsz ember! Pálinkát iszunk! – Ede nem bírt magával. – A fiadra!

János felemelte a poharat. - A fiamra! – És fenékig itta.

- Na, még egyet! Had gyarapodjon a magyar! Fenékig!

- A magyarra! – János ezt is kiitta.

- Csak ne nevezze magát magyarnak, aki nem állja a szavát!

Hirtelen csend lett. –Vagy tagadja, hogy házasságot ígért egy másik faluban? Aztán a barátja hogy számol el annak a másik nőnek? – Fordult Ede felé és állt fel egy nagydarab, kucsmás paraszt a sarokból. – Vajon nem azt kellett vóna elvennie? Vagy csak kokettálni kellett?

János odanézett, és forogni kezdett vele a világ. - Ez meg hogy kerül ide? Három faluval arrébb kéne lennie! Mit keres itt Estók, Klára bátyja?

- Felelj, paraszt,neked beszélek!

János jobbnak látta, ha figyelembe sem veszi a kötözködést. Azt megállapította azonnal, hogy a férfi nem józan. - Gyáva, a ti uratok gyáva féreg! – Mondta megvetően a részeg. – Állj ki velem, ha mersz, te semmirekellő! Állj ki velem, had igazítsam meg a bőrkabátot rajtad, te anyámasszony katonája! Légy olyan vitéz, mint apád, úrfi!- Ez utóbbit olyan maró gúnnyal ejtette ki, hogy szinte megfagyott körülötte a levegő. A jelen lévők sandán alulról néztek feléjük, most vajon mi lesz? De János nem akart bajt. Figyelmen kívül hagyta a sértést. Annyi pálinkát még nem ivott, hogy felelőtlenkedjen.

- Nem hinném, hogy verekednünk kéne, ülj vissza a helyedre, fizetek egy kupa bort!

- Nekem te ne fizess semmit! A húgom még mindig csak sír utánad, senki nem fogja elvenni miattad, te féreg! Állj ki velem, ha ember vagy!

- Nem verekszem részeggel!

János megindult kifelé. Ede pontosan tudta miről van szó. Nem szította a tüzet, ő is jobbnak látta kimenni az ivóból. Az utolsó lépcsőről már repült lefelé. A nagydarab részeg férfi úgy lökte le onnan, mint egy pelyhet. Azután, egy lépéssel utolérte Jánost és akkora pofont kevert le neki, hogy az arccal a hóba esett. Mikor a lábát rúgásra emelte János fektében megfogta és nagy lendülettel megrántotta. Támadója hanyatt esett a hóban. Ezzel egy időben János felugrott a földről. Nem akarlak bántani, ezt jegyezd meg! De kerülj el, ha részeg vagy! Ha kijózanodsz, beszélgetünk. Ha nem keresel, én békén hagylak, menj haza!- Mondta lihegve, fojtott indulattal, miközben leporolta a havat magáról.

- Hallottad, mit mondott a barátom! Kerülj el minket, ha jót akarsz! – Toldotta meg Ede.

De az csak nem akarta annyiban hagyni a dolgot. Hajtotta a vágy, a virtus. Nem fogja egy ilyen pernahajder őt földre rántani csak úgy! Mit képzel ez magáról!

Felállt, bivaly erős nyakán kidagadtak az erek. Eresszetek! Kitekerem a nyakát! Félresöpörte az időközben odagyűlt legényeket és János után eredt. Két lépés, annyi kellet, hogy utolérje őket. - Állj ki velem, ha érzel magadban annyi becsületet! Állj ki velem! – Ordította.

János lendületből hirtelen oldalt fordult. Ököllel a férfi állára csapott. Még a lépcső tetején álló bámészkodók is hallották a csont reccsenését. Lábával elkaszálta a megtántorodó támadó lábát, az nagy puffanással a földre került. Edének ideje sem volt felfogni mi történt, barátja már végzett a mozdulattal és visszafordult. - Menjünk. - Mondta halkan, mint aki a miséről jött ki éppen.

Otthagyták a földön jajgató embert. Nem néztek vissza. Biztosan felsegítették a többiek, nincs vele dolguk!

Jánost felzaklatták az események. Nagyon nem volt ínyére a dolgok ekképpen való alakulása. Elbúcsúzott Edétől. Öles léptei alatt csikorgott a hó.

Az Apor kúria a kocsmától úgy ötszáz méterre állt. Egy kanyargós földúton kellett felfelé kaptatni a dombtetőre, át a gyönyörűen kifaragott székely kapun, amit még dédapja állított annak idején. Mindig megsimította, amikor hazatért. Túlélte ez a kapu a szabadságharcot, látott ez már sok mindent. Ezen a kapun át akarta hazavinni az ő gyönyörű feleségét, legalább is arról álmodozott még két évvel ez előtt is. Aztán mást kellett elvennie. De ezt az asszonyt nem vitte át a kapun. Ő nem. Az apja kísérte át, amikor ő hátrament a násznép közé. Hirtelen megfordult és hátraszaladt a barátaihoz. Nem volt mit tenni, átkísérte az ifjú asszonyt az apósa. Csak másnap vonta keményen felelősségre az apja, de akkor már minek? Innentől kezdve sokszor összekülönböztek az öreggel. Mindenbe belekötött, semmi nem volt elég jó neki. János hajnalban kelt, Először a disznókhoz ment, megetette őket. Addigra odaértek a napszámosok is. Kiadta a napi teendőket, segített a kocsi elé fogni a két igavonó barmot. Közben az asszony megfejte a kecskét, elkészítette a málét, hagymával, tejjel. János úgy ette. Az öregnek mindig volt valami igazítani valója minden dolgán. Csak amit Karolina tett, az volt jó, abba nem kötött bele. De hát ez már így marad, így van rendjén. Amíg apja él, ő mondja meg, mi legyen. Mit kell tenni. Aztán ő veszi át a stafétabotot. Utána meg majd a fia. A fia! Nagyot sóhajtott. Egy igazi kis legény! Egy Zaláni Apor! Haj, mi mindenre fogja megtanítani! Tejbe-vajba fogja füröszteni! Istenem, csak egészséges legyen! Letérdelt a székely kapu mellett a hóba, és imára kulcsolta a kezét.

- Uram!

Adj fényt, hogy lássam a láthatatlant,
hogy meglássanak, akik nem láttak eddig,
hogy megtaláljam az utat ebben a sötétben,
hogy szemem megnyugodjon a könnyek után,
hogy gondolataim ne csapongjanak,
hogy együtt lehessek azokkal, akiket szeretek, még mindig, itt, a világnak ezen a felén,
azokkal, akik már nem ezen a felén élnek.
Uram, engedd, hogy apámat elengedhessem, hogy bármikor visszajöhessen hozzám,
ne hagyd, hogy megváltozzon a megváltozhatatlan,
Uram, engedd, hogy akkor is lássam a fényt, amikor félek.

Az ima végeztével keresztet vetett, lassan felállt, és elnézett befelé a ház felé. Egy a hóban kitaposott ösvény vezetett a kaputól a ház lépcsőjéig. Nagy udvarház az övék. Elöl, tíz, kőből kifaragott lépcsőfok vezetett a félkör alakú teraszig, amit fa oszlopok öleltek körbe. Az oszlopokat boltívek kötötték össze fölül, alul másfél méter magas párkányon lehetett kihajolni, ha az ember akart. Meg persze ideje engedte. János nem emlékezett rá, hogy valaha ránehezedett volna kihajolás céljából. A teraszról bal kézre nyílt egy nehéz fa ajtó a folyosóra. Jobb kéz felől nyílt belőle a konyha, ami tágas, nyitott kéményes kemencével kedvenc helye volt gyerek korában. Milyen jó lepényt sütött neki Julis vasárnaponként! Szemben vele a kamra volt. Annak a kulcsa minden esetben a ház asszonya szoknyáján lógott egy zsinóron. Utána apja szobája következett, majd az övéké. Hátul, a folyosó végén a cselédszoba volt, oda a hátulsó ajtón át kellett bemenni. Onnan jobbra a tisztaszoba nyílt. Azt nem használták. Egyszerű, fából készült bútoraik voltak. Inkább csak ládák. Abban tartották a vasárnapi ruhájukat, meg a temetésre használandót. Volt még a hétköznapi öltözet, és egy plusz ing. No meg a nyáron használatos vékony kalucsni, a téli vastag marhabőr csizma most a lábán volt. Az ágyat, a nagy faragott támlás két személyes ágyat nászajándékba kapták az apjától. – Na, fiam, ez az ágy ne csak pihenésül szolgáljon ám! Unokákat kíván! – És kacsintott ép szemével, ami igen csúful látszott, de azért nevettek. Az egyetlen igazán hivalkodó darab, az a tükör volt a szobájuk falán. Szép, nagy faragott virágok díszítette vastag keretben volt, és szinte az egész szoba látszott benne! Eleinte nagyon zavarta, de mára már megszokta. Akkor takarták le fekete lepellel, amikor szegény kicsi fia, Istvánka meghalt. Gyenge volt a kisfiú nagyon. Azt mondták előbb született a kelleténél. Megszakította magát az anyja, amikor megemelte a tejes sajtárt. Elélt még úgy hét napot. De aztán elszólította az Úr. Pedig annyit imádkozott érte! Még az orvost is elhozatta Szentgyörgyről, de hiába. Nem tehettek semmit. Az orvos azt mondta, ha felépül a felesége, mielőbb lássanak hozzá egy új jövevényhez, attól rendbe jön majd minden. Azért szerencsére megkeresztelte a pap, egyúttal feladta neki az utolsó kenetet is. Amikor az utolsót lehelte, ő kiment az erdőbe, kiválasztotta a legszebb fát, abból kisfiának saját kézzel faragott szép koporsót. Egy fából, ahogy azt a falubeli mestertől annak idején elleste. Szépen befestette fehérre, Mellé fektették az ő gyerekkori játékát, egy kis falovat, amit azért őrizgetett, hogy majd az első szülött fiának adja. Hát most azzal játszik kisfia ott fenn, az angyalok között. Felnézett még egyszer a tiszta, csillagos égboltra. vajon melyik csillag az ő fiacskájának otthona? Sóhajtott egy hatalmasat, és átlépett a székely kapun a házuk felé.

2.

- Hogy miért van mindig láb alatt ez a rühes macska? Még elbotlok benne!

Mintha nem lenne elég baj, hogy ettől a nagy hasamtól azt sem látom, ha egy medvebocs bújik a szoknyaráncomba, hát, még ami a lábam alatt sertepertél. Örülök, ha nem botlok el a sajtárba, amit Julcsa ahelyett, hogy a helyére tenne pont az én utamba hagy szanaszét! Mi a fészkes fene bújt ebbe a szőre hagyott kecskébe, hogy pont most kíván a szénaboglya tetején a kilátásba gyönyörködni! Gyere le te semmirekellő, mert megismertetlek a cirokseprűvel! Hallod?

Karolina csak nem akarta a zsörtölődést abbahagyni. Mondta a magáét hajnaltól napestig. Közben azért serényen járt a keze. Utolsó idős várandós asszony volt. Tizenkilenc éve ellenére már túl volt egy szülésen, pontosan tudta mi vár rá. Mostanra már kellően felkészült minden eshetőségre. Elő voltak készítve a tiszta lepedők, a gyerek dolgai, a kis bölcső, épp ma szólt a faluban a bábának, hogy ha üzennek érte, azonnal jöjjön! Annuska mama (mindenki Annuska mamája, így hívták a bábaasszonyt a faluban) azt mondta, nem lesz semmi baj, ne féljen, csak tegye a dolgát, hamar túl lesz mindenen! Holnap itt lesz a barátnője is Ilonka a szomszéd faluból. Ez a nagy havazás kicsit hátráltatja a hegyen való átkelést, de megszokták már a hideget is, a havat is. Időben itt lesznek, ettől nem kell tartania. Amikor reggel elvégezte az állatokat, megmosta a kezét a friss hóban, nekiindult a bábával beszélni, még bement a templomba elmondani egy imát, és gyújtani egy gyertyát. Az úr megsegíti. Nem hagyhatja őt el!