SORS-REJTEKAJTÓ

részlet

Translation entitled „Sors-rejtekajtó”

© 2015, Agatha Christie Limited

All rights reserved

Agatha Christie: Postern of Fate

© 1973, Agatha Christie Limited

All rights reserved

Agatha Christie®, Tommy and Tuppence ® and the Agatha Christie Signature ® are registered trademarks of Agatha Christie Limited in the UK and elsewhere

All rights reserved

www.agathachristie.com

Fordította Barna Miklós

Hungarian translation © Barna Miklós, 2025

Magyar kiadás © Helikon Kiadó, Budapest, 2025

Minden jog fenntartva

Hannibálnak és gazdájának

Négy nagy kapuja van Damaszkusz városának…

Sors-Rejtekajtó, Pusztába-Hajtó, Balsors-Barlang, Iszony-Íve

Ne alám Karaván, s ha mégis, daltalan. Hallotta valaki

a csöndet, melyből a madár kihalt, de mint a madár

sipít ott mégis valami?

James Elroy Flecker: Damaszkusz kapui

(N. Kiss Zsuzsa fordítása)

ELSŐ RÉSZ

1. Ami a könyveket illeti

– Könyvek! – mondta Tuppence.

Nem is annyira mondta, inkább mérgesen zsémbelődött.

– Mit mondtál? – kérdezte Tommy.

Tuppence odafordult hozzá.

– Azt mondtam, könyvek – felelte.

– Értelek – mondta Thomas Beresford.

Tuppence előtt három nagy láda állt. Könyveket pakolt ki belőlük. Még így is meglehetősen tele voltak.

– Hihetetlen – mondta Tuppence.

– Mármint hogy mennyi helyet foglalnak?

– Igen.

– Mindet fel akarod tenni a polcokra?

– Nem tudom, hogy mit akarok csinálni – mondta Tuppence. – Ez a legkínosabb. Az ember sose tudja pontosan, mit is akar. Jaj, istenkém – sóhajtott fel.

– Na ne – mondta a férje. – Én eddig azt hittem, hogy rád ez nem jellemző. Éppen az volt mindig is a baj veled, hogy túlságosan is jól tudod, mit akarsz csinálni.

– Arra gondolok – mondta Tuppence –, itt vagyunk, öregszünk, kicsit… na jó, legyünk őszinték… nagyon is csúzosan, kiváltképp, ha erőlködik az ember; tudod, könyvek pakolásával bajlódik, tesz-vesz a polcokon, vagy letérdel megnézni valamit, aztán felkelni meg alig bír.

– Igen, igen – mondta Tommy –, összességében rokkantak vagyunk. Ezt akartad mondani?

– Nem, nem ezt akartam mondani. Amit mondani akartam, az az, hogy nagyszerű, hogy vehettünk magunknak egy új otthont, és hogy pontosan olyan helyet találtunk, amilyenben lakni szerettünk volna, és hogy pont olyan ez a ház, amilyenről mindig is álmodoztunk… persze egy kis változtatás árán.

– Egy-két szobát egybe kell nyitni – mondta Tommy –, és hozzátoldani egy verandát, amit a te építési vállalkozód tornácnak nevez, pedig én a loggiát jobb szeretem.

– És nagyon szép lesz – mondta határozottan Tuppence.

– Majd ha elkészülsz vele, rá sem fogok ismerni! Ez a lényeg, nem? – mondta Tommy.

– Szó sincs róla. Én csak annyit mondtam, hogy mikor majd készen látod, el leszel ragadtatva, és azt mondod majd, micsoda találékony és művészi hajlamú feleséged van.

– Rendben – mondta Tommy. – Meg is jegyzem, hogy tudjam, mit kell majd mondanom.

– Nem kell megjegyezned – felelte Tuppence. – Csak úgy kibukik majd belőled.

– Mi köze ennek a könyvekhez? – kérdezte Tommy.

– Hát, két- vagy háromládányi könyvet hoztunk magunkkal. Úgy értem, amik nem voltak fontosak, azokat eladtuk. Csak azokat hoztuk el, amiktől nem bírtunk volna megválni, és ugye, a kicsodáék… nem jut eszembe a nevük, szóval azok, akiktől a házat vettük… a holmijuk nagy részét nem akarták elvinni, és azt mondták, ha mi szeretnénk tenni egy ajánlatot rájuk, akkor ők itt hagyják a dolgaikat, beleértve a könyveket is, mi meg idejöttünk és körülnéztünk…

– És tettünk egy ajánlatot – vágott közbe Tommy.

– Igen. Annyi mindenre azért nem, amennyit ők reméltek, azt hiszem. A bútoraik és dísztárgyaik egy része igazán rettenetes volt. Nos, szerencsére azokat nem kellett megtartanunk, de amikor eljöttem, és megláttam a sok könyvet… volt pár gyerekkönyv, tudod, lenn a nappaliban… és volt pár régi klasszikus. Mármint hogy van. Van egypár a saját különleges kedvenceim közül. Úgyhogy arra gondoltam, jó móka lenne megtartani őket. Tudod, ott van például Androklész és az oroszlán – csacsogta Tuppence –, emlékszem, azt nyolcéves koromban olvastam. Andrew Lang.

– Mondd csak, Tuppence, te elég okos voltál nyolcévesen ahhoz, hogy olvass?

– Igen – felelte Tuppence. – Már ötévesen tudtam olvasni. Az én fiatalkoromban mindenki tudott. Fogalmam sem volt róla, hogy az embernek ezt tanulnia kellene, vagy mi. Úgy értem, valaki felolvasott pár történetet, azok tetszettek, és megjegyezted, hová tették vissza a könyvet a polcra, és mindig levehetted, hogy magad is megnézegesd, és azon kaptad magad, hogy olvasol, anélkül hogy betűzni megtanultál volna, vagy bármi ilyesmi. Később ez nem volt túl jó – folytatta Tuppence –, mert sosem volt jó a helyesírásom. És azt hiszem, ha valaki megtanított volna betűzni úgy négyéves koromban, az bizony nagyon nagy segítség lett volna. Apám megtanított összeadni meg kivonni meg szorozni, persze, mert azt mondta, hogy a szorzótábla a leghasznosabb dolog, amit csak megtanulhat az életben az ember, és megtanultam tíznél nagyobb számokkal is osztani.

– Apád aztán okos ember lehetett!

– Nem hiszem, hogy különösebben okos lett volna – mondta Tuppence –, de nagyon-nagyon kedves volt.

– Nem tértünk el a lényegtől?

– De – helyeselt Tuppence. – Nos, ahogy mondtam, amikor arra gondoltam, hogy újraolvasom az Androklész és az oroszlánt… egy állatos történetekről szóló könyvben volt, azt hiszem, Andrew Lang írta. Ó, azt nagyon szerettem. És volt egy történet, Egy napom Etonban, amit egy etoni diák írt. Fel nem foghatom, miért akarhattam elolvasni, de elolvastam. Az egyik kedvenc könyvem volt. Meg volt még pár klasszikus, meg aztán Mrs. Molesworthtől a Kakuk pajtás, a Szélrózsa farm…

– Elég lesz – mondta Tommy. – Nem kell minden ifjúkori irodalmi zsákmányodról beszámolnod nekem.

– A lényeg az – mondta Tuppence –, hogy ma ezeket lehetetlen beszerezni. Vagyis néha megjelenik egy újabb kiadás, de azokat általában megváltoztatják, és más képek vannak bennük. Igazából múltkor nem ismertem fel az Alice Csodaországbant, mikor megláttam. Minden olyan furcsa benne. Ott vannak azok a könyvek, amiket még be tudnék szerezni, Mrs. Molesworth, egy-két régi tündérmesés könyv… a rózsaszín, a kék és a sárga… no meg persze egy csomó későbbi, amiket élveztem. Egy rakás Stanley Weyman meg ilyesmik. Maradt még ott egy nagy halom belőlük.

– Na jó – mondta Tommy. – Kísértésbe estél. Úgy gondoltad, jó vétel.

– Igen. Legalábbis… Hogy érted, hogy jó étel?

– Vétel, vével – mondta Tommy.

– Ó. Azt hittem, éhes vagy, és el akarsz menni enni valamit.

– Dehogy akarok – mondta Tommy. – Roppant érdeklődéssel hallgattalak. Egyébiránt valóban jó vé-tel volt.

– És amint mondtam, nagyon olcsón szereztem meg őket. És… és most itt van az összes a mi könyveinkkel együtt. Csakhogy most olyan borzasztóan sok könyvünk van, hogy szerintem aligha fognak elférni a polcokon, amiket csináltattunk. Mi a helyzet a te szobáddal? Ott van hely a többi könyvnek?

– Nem, nincs – felelte Tommy. – A sajátjaimnak se lesz elég hely.

– Istenkém, istenkém – sopánkodott Tuppence –, ez annyira jellemző ránk. Szerinted még egy szobát kell építenünk?

– Nem, takarékoskodni fogunk. Megbeszéltük tegnapelőtt. Emlékszel?

– Az tegnapelőtt volt – mondta Tuppence. – Változnak az idők. Most azt fogom csinálni, hogy felrakom ezekre a polcokra azokat a könyveket, amelyektől igazán képtelen vagyok megválni. És aztán… aztán meglátjuk, mi lesz a többivel… lehet, hogy van valahol egy gyermekkórház a környéken, vagy legalábbis egy olyan hely, ahol szükség van könyvekre.

– Vagy el is adhatnánk őket – mondta Tommy.

– Nem hinném, hogy erre a fajta könyvre nagy kereslet lenne. Nem hiszem, hogy lenne ezek közt ritka vagy nagy értékű könyv, vagy ilyesmi.

– Sosem tudhatod, milyen a szerencséd – mondta Tommy. – Reméljük, hogy van itt olyan is, ami már kifogyott, a könyvkereskedők meg régóta ácsingóznak rá.

– Időközben – mondta Tuppence – fel kell raknunk őket a polcra, és persze beleolvasni mindegyikbe, hogy lássuk, olyan könyv-e, ami tényleg kell nekem, és amilyenre emlékszem. Tudod, valamiféle rendbe próbálom rakni őket. Vagyis szortírozni, na. Úgy értem, kalandregények, tündérmesék, gyerekkönyvek, és azok a történetek, amik iskolákról szólnak, ahová gazdag gyerekek járnak… L. T. Meade, azt hiszem. Meg egypár könyv azok közül is, amikből Deborah-nak olvastunk, amikor kicsi volt. Hogy szerettük mind a Micimackót! Meg ott volt a Szürke tyúkocska is, bár én azt sose kedveltem igazán.

– Szerintem csak fárasztod magad – mondta Tommy. – Szerintem abba kéne hagynod azt, amit most csinálsz.

– Hát, talán abba is fogom – felelte Tuppence –, de azt hiszem, ha a szobának csak ezt a felét be tudnám fejezni, beszuszakolni a könyveket ide…

– Na jó, segítek – mondta Tommy.

Odament, megdöntötte a ládát úgy, hogy a könyvek kiestek, összeszedett egypárat, a polchoz vitte, és felrámolta őket.

– A hasonló méretűeket egymás mellé teszem, jobban mutat – mondta.

– Ó, én nem ezt nevezem szortírozásnak – mondta Tuppence.

– Egyelőre megteszi. Majd később megcsináljuk. Tudod, mindent szépen rendbe rakunk. Majd egy esős napon szortírozzuk, amikor nincs jobb dolgunk.

– Az a baj, hogy mindig van jobb dolgunk.

– Na, ez a hét még befér emide. Most pedig már csak ez a felső sarok van hátra. Megtennéd, hogy idehozod azt a széket? Elég erősek a lábai, hogy ráálljak? Így elérem a legfelső polcot.

Tommy vigyázva felmászott a székre. Tuppence felnyalábolt egy csomó könyvet, és feladogatta neki. Tommy óvatosan rakosgatta őket a legfelső polcra. A baj akkor történt, mikor már csak az utolsó három könyv volt hátra – ezek a földre potyogtak, hajszálnyira Tuppence-től.

– Au – kiáltott fel Tuppence –, ez fájt!

– Nem tehetek róla, túl sokat adtál egyszerre.

– Na jó, ez csodásan néz ki – mondta Tuppence kicsit hátralépve. – És most ezeket légy szíves, rakd alulról a második polcra, ott van még hely, és ezzel végeztünk is egy ládányival. Ez igazán rendben is van. Ezek, amikkel a ma reggelt töltöttem, nem is igazán a mieink; ezek azok, amiket vettünk. Hátha találunk valami kincset közöttük.

– Hátha – helyeselt Tommy.

– Szerintem találunk kincset közöttük. Én azt hiszem, biztosan találok valamit. Esetleg valamit, ami sok pénzt ér.

– És akkor mit csinálunk, eladjuk?

– Gondolom, igen, el – mondta Tuppence. – Persze meg is tarthatjuk, és mutogathatjuk az embereknek. Nem kell éppen dicsekedni vele, csak valami ilyesmit mondani: „Ó, igen, találtunk egy-két érdekességet.” Szerintem tényleg találunk is.

– Mit, egy régi, már elfeledett kedvencet?

– Nem egészen. Valami meglepőt, valami izgalmasat. Valamit, ami megváltoztatja az életünket.

– Jaj, Tuppence – fakadt ki Tommy –, csuda egy képzeleted van neked. Szerintem inkább valami katasztrófát találunk.

– Marhaság – felelte Tuppence –, kell hogy legyen az emberben remény. Nagy szükség van rá az életben. Reményre. Én mindig tele vagyok reménnyel.

– Tudom, hogy tele vagy – sóhajtott fel Tommy –, sokszor meg is bántam.

2. A fekete nyíl

Mrs. Thomas Beresford áthelyezte Mrs. Molesworth Kakuk pajtását egy üres helyre, alulról a harmadik polcra. Itt gyülekeztek a Mrs. Molesworthök. Tuppence levette A gobelines szobát, és elgondolkodva szorongatta a kezében. Vagy talán olvashatná inkább a Szélrózsa farmot. Nem emlékezett a Szélrózsa farmra annyira, mint a Kakuk pajtásra és A gobelines szobára. Ujjai keresgéltek… Tommy hamarosan hazaér.

Tuppence jól haladt. Határozottan jól. Csak nem kéne előhúzkodni a régi kedvenceket és elolvasni őket. Nagyon kellemes az, csak elmegy vele az idő. Aztán amikor Tommy este hazajött, és megkérdezte, hogy haladnak a dolgok, és ő azt felelte, „Ó, most már nagyon jól”, Tuppence-nek minden diplomáciai érzékét és rafináltságát elő kellett vennie, hogy megakadályozza, hogy Tommy felmenjen, és megnézze, mi a helyzet valójában a könyvespolcokkal. Nagyon sok időt vett igénybe ez az egész. Beköltözni egy házba mindig sok időt vesz igénybe… sokkal többet, mint az ember gondolná. És mennyi idegesítő ember kell hozzá! Például villanyszerelők, akik megjelennek, és – elégedetlenül azzal, amit legutóbb megcsináltak – nagy vidáman még több helyen felszedik a padlót, így állítva csapdát az óvatlan háziasszonynak, akinek elég egy rossz lépés, hogy aztán a gödörben láthatatlanul matató villanyszerelőnek kelljen megmentenie.

– Néha – merengett Tuppence – azt kívánom, bárcsak ne hagytuk volna el Barton’s Acre-t.

– Emlékezz a plafonra az ebédlőben – mondogatta Tommy –, meg a padlásra, és emlékezz, mi történt a garázzsal. Majdnem hazavágta az autót, kis híja volt.

– Felteszem, megreparáltathattuk volna – mondta Tuppence.

– Nem – mondta Tommy –, gyakorlatilag át kellett volna építeni az egész lepukkant épületet, ha nem költözünk el. Ez még egyszer nagyon szép ház lesz. Ebben egészen biztos vagyok. Mindenesetre lesz benne hely mindennek, amit csak szeretnénk.

– Amikor azt mondod, mindennek, amit csak szeretnénk – mondta Tuppence –, akkor azokra a dolgokra gondolsz, amiket szeretnénk elhelyezni és megtartani.

– Tudom – felelte Tommy –, az ember túl sok mindent őrizget. Nem is érthetnék jobban egyet veled.

Ekkor Tuppence elgondolkodott – vajon kezdenek-e bármihez is ezzel a házzal, mármint azon kívül, hogy beköltöznek? Az egész egyszerűnek hangzott, de bonyolultnak bizonyult. Ez persze részben a könyvek miatt van.

– Ha rendes, egyszerű, mai gyerek volnék – mondta Tuppence –, nem tanultam volna meg olyan könnyen olvasni kiskoromban. A mai gyerekek négy-, öt-, hatéves korukban, úgy tűnik, még nem tudnak olvasni, és sokan közülük mintha tíz-tizenegy éves korukra sem tanulnának meg. Nem is értem, nekünk miért ment olyan könnyen. Mi mind tudtunk olvasni. Én is, a szomszéd Martin is, Jennifer az utcánkból, és Cyril, Winifred… Mindannyian. Nem úgy értem, hogy mind tudtunk volna betűzni is, de bármit el tudtunk olvasni, amit akartunk. Nem tudom, hogy tanultuk meg. Azt hiszem, kérdezgettük az embereket. A plakátokról, meg a Carter-féle kis májtabletták reklámjáról. Mindent elolvashattunk róluk a mezőn, amikor a vonatok London közelébe értek. Nagyon izgalmas volt. Mindig is foglalkoztatott, mi lehetett bennük. Jaj, istenkém, a munkára kéne figyelnem.

Újabb könyveket pakolt le. Tuppence háromnegyed órát töltött előbb az Alice a tükör másik oldalán, majd A történelem homályában olvasásával. Kezét a kövér, kopottas Százszorszépfüzéren felejtette.

– Jaj, ez újra kell olvasnom – mondta Tuppence. – Csak elgondolni, mennyi, de mennyi év telt el, mióta olvastam! Jaj, istenkém, milyen izgalmas volt azon tanakodni, vajon megengedik-e Normannek, hogy konfirmáljon, vagy sem! És Ethel, és… hogy is hívták azt a helyet? Coxwell, vagy mi… na meg Flora, aki olyan világias volt. Vajon miért volt akkoriban mindenki világias… na és milyen szegényes fogalmaik voltak a világiasságról! Vajon mi most milyenek vagyunk? Maga szerint mi mind világiasak vagyunk, vagy sem?

– Parancsol, asszonyom?

– Ó, semmi – pillantott hátra Tuppence hűséges szolgájára, Albertre, aki éppen akkor jelent meg az ajtóban.

– Azt hittem, hívott valami miatt, asszonyom. Nem csöngetett?

– Nem igazán – mondta Tuppence. – Csak nekitámaszkodtam, mikor felálltam a székre, hogy levegyek egy könyvet.

– Segíthetek levenni?

– Örülnék, ha segítene – mondta Tuppence. – Én leesek ezekről a székekről. Némelyik nagyon ingatag lábakon áll, mások meg csúszósak.

– Egy bizonyos könyvre van szüksége?

– Hát, a harmadik polcnál feljebb még nem nagyon jutottam. Felülről a második, tudja. Nem is tudom, milyen könyvek vannak ott.

Albert felmászott egy székre, és egyesével megütögetve a könyveket – hogy megszabaduljon a portól, ami ennyi idő alatt belepte őket – elkezdte leadogatni őket. Tuppence nagy lelkesedéssel fogadta.

– Nicsak! Mennyi minden! Nagy részükről teljesen megfeledkeztem. Ó, itt van Az amulett, itt meg a Psamayad. Az új kincskeresők… Jaj, úgy szeretem őket. Ezeket még ne rakja a polcra, Albert. Azt hiszem, először el kell olvasnom őket. Mármint úgy értem, talán egyet-kettőt. Na most, ez mi is? Hadd lássam! A vörös kokárda. Ja, igen, ez valami történelmi regény volt. A vörös palást alatt is. Van itt egy csomó Stanley Weyman. Rengeteg. Azokat persze olyan tíz-tizenegy éves korom körül olvashattam. Nem lepődnék meg, ha A zendai fogoly nem kerülne a kezembe. – Tuppence gyönyörteli, hatalmas sóhajjal adózott az emléknek. – A zendai fogoly. Az első igazi romantikus regény. Flavia hercegnő románca. Ruritánia királya. Rudolph Rassendyll vagy ki, akiről álmodozni lehetett éjszakánként.

Albert új választékkal szolgált.

– Ó, igen – mondta Tuppence –, ez már döfi. Ezek korábbiak. A korábbiakat mind egymáshoz kell rendeznem. Na, lássuk csak. Mi van itt? A kincses sziget. Persze, ez jó, de természetesen A kincses szigetet azóta újraolvastam, és láttam, azt hiszem, két filmet is belőle. Nem kedvelem ezeket a filmeket, a film sosem ugyanaz. Emberrablók. Igen, ezt mindig is kedveltem.

Albert nyújtózkodott, majd túl sok könyvet markolt egyszerre, és a Catriona Tuppence fejére esett.

– Ó, sajnálom, asszonyom. Roppantul sajnálom.

– Minden rendben – mondta Tuppence –, nem számít. Catriona. Igen. Vannak még odafenn Stevensonok?

Albert most óvatosabban adogatta le a könyveket. Tuppence felsikkantott örömében.

– A fekete nyíl. Szavamra! A fekete nyíl. Na most, ez egyike az első könyveknek, amikre szert tettem és elolvastam. Igen. Gondolom, maga nem olvasta, Albert. Mármint maga még meg sem született akkor, vagy igen? Hadd gondolkodjam csak! Lássuk csak… A fekete nyíl. Igen, persze, az a kép a falon, aminek szeme volt, igazi szeme… a kép szemén keresztül lehetett nézni. Csodás volt. És milyen ijesztő. Ó, igen. A fekete nyíl. Miről is szólt? Az egész valami… ó, igen, a macska meg a kutya? Nem. A disznó alatt Angliát ugyan ki kormányozza? A macska, a patkány és Lovell, a kutya. Ez az. A disznó természetesen III. Richárd volt. Bár manapság mindenki arról ír könyveket, hogy milyen nagyszerű király volt. Hogy nem is volt gazember. De én ezt nem hiszem el. Shakespeare sem hitte. Végül is, úgy kezdi a drámáját, hogy Richárddal azt mondatja, „úgy döntöttem, hogy gazember leszek…”.1 Á, igen. A fekete nyíl.

– Kellenek még könyvek, asszonyom?

– Nem, köszönöm, Albert. Azt hiszem, túl fáradt vagyok, hogy most folytassam.

– Rendben. Egyébiránt a nagyságos úr telefonált, és azt mondta, fél órát késik.

– Annyi baj legyen – mondta Tuppence.

Leült a székre, kinyitotta A fekete nyílt, és elmélyedt benne.

– Istenkém – mondta –, hogy ez mennyire varázslatos. Már eléggé megfeledkeztem róla ahhoz, hogy élvezzem az újraolvasást. Olyan izgalmas volt.

Csend lett. Albert visszament a konyhába. Tuppence hátradőlt a székben. Telt az idő. Mrs. Thomas Beresford – a meglehetősen rozoga karosszékben kuporogva – A fekete nyíl újbóli olvasásával szórakoztatta magát.

A konyhában is telt az idő. Albert a tűzhellyel viaskodott. Autó érkezett. Albert az oldalsó ajtóhoz ment.

– Beparkoljam a garázsba, uram?

– Nem – mondta Tommy –, majd én beparkolom. Gondolom, maga el van foglalva a vacsorával. Nagyon elkéstem?

– Nem igazán, uram, épp csak annyira, amennyire jósolta. Sőt még kicsit kevésbé is, ami azt illeti.

– Ó – Tommy beparkolta az autót a garázsba, majd tenyerét dörzsölve a konyhába ment.

– Hideg van kint. Hol van Tuppence?

– Ó, a nagyságos asszony odafent van a könyvekkel.

– Micsoda, még mindig azok a nyomorult könyvek?

– Igen. Ma elrendezett még jó párat, és az idő java részét olvasással töltötte.

– Jaj nekem – mondta Tommy. – Rendben, Albert. Mi lesz a vacsora?

– Citromos nyelvhalfilé, uram. Nem tart sokáig az elkészítése.

– Rendben. Nos, legyen kész, mondjuk, úgy negyedóra múlva. Először mosdani szeretnék.

Fent, a legfelső emeleten, Tuppence még mindig a meglehetősen rozoga karosszékben ült A fekete nyílba temetkezve. A homlokát ráncolta egy kicsit. Rábukkant valami érdekesre. Valami külső beavatkozásra. Azon az oldalon, ameddig eljutott az olvasásban – Tuppence rá is pillantott, a 64. vagy a 65. volt az, nem látszott jól –, mindenesetre ezen az oldalon valaki aláhúzott bizonyos szavakat. Tuppence az elmúlt negyedórát ennek a jelenségnek az elemzésével töltötte. Nem értette, miért vannak aláhúzva a szavak. Nem egymást követték, nem arról volt szó tehát, hogy valaki egy idézetet húzott volna alá a könyvben. Úgy tűnt, hogy a piros tintával aláhúzott szavak egyesével lettek kiválasztva. Magában suttogva felolvasta őket: „Matcham megrémült, képtelen volt egy apró sikolyt visszafojtani. Dick meglepetten riadt fel, és elejtette a fegyvert kezéből. Gyalog volt mindenki, tőreik és kardjaik a hüvelyükben. Ellis feltartotta a kezét. A szeme fehérje világított Utat…” Tuppence a fejét csóválta. Ennek semmi értelme. Egyáltalán semmi.

Odament az asztalhoz, ahol az írószereket tartotta, kivett pár papírlapot azok közül, melyeket egy levélpapír-nyomtató cég nemrégiben küldött Beresfordéknak, hogy válasszák ki, milyen papírra kerüljön majd az új címük – a Babéros-ház.

– Hülye egy név – mondta Tuppence –, de ha az ember mindig kicserélné a neveket, az összes levele eltévedne a postán.

Lemásolta az aláhúzott szavakat. Most rájött valamire, amire eddig nem.

– Így mindjárt más – mondta.

Betűket jelölt ki a papíron.

– Hát itt vagy – hallatszott egyszerre csak Tommy hangja –, a vacsora szinte már tálalva. Hogy haladsz a könyvekkel?

– Ez itt borzasztó rejtélyes – mondta Tuppence –, rettentő rejtélyes.

– Mi rejtélyes?

– Hát ez A fekete nyíl Stevensontól: újra akartam olvasni, és belekezdtem. Eddig rendben is volt, de akkor hirtelen… az összes lap olyan furcsa lett, mert egy csomó szó alá volt húzva piros tintával.

– Ja, hát az előfordul – mondta Tommy. – Mármint nem feltétlenül pirossal, de az emberek szoktak aláhúzni dolgokat. Tudod, olyasmit, amit meg akarsz jegyezni, vagy egy idézetet, vagy effélét. Na, tudod, mire gondolok.

– Tudom, mire gondolsz – mondta Tuppence –, de ez más. Tudod, ezek… ezek betűk.

– Hogyhogy betűk? – kérdezte Tommy.

– Gyere ide – mondta Tuppence.

Tommy odament, és ráült a karosszék karfájára. Olvasni kezdett: „Matcham megrémült, képtelen volt egy apró sikolyt visszafojtani és meg is halt fel kell, felkelni meglepetés és becsukta az ablakot az ujjaiból és a két nagydarab a… ezt nem tudom elolvasni… a kagyló egy megbeszélt jel volt. Mind gyalog voltak, megszorították és tőrök kardok a hüvelyükben.”

– Ez őrültség – mondta Tommy.

– Igen – mondta Tuppence –, először én is azt hittem. Őrültségnek is tűnt. De nem őrültség, Tommy.

Kolompolás hallatszott odalentről.

– Ez a vacsora lesz.

– Ne törődj vele – mondta Tuppence –, előbb ezt el kell mondanom. Később is foglalkozhatunk még vele, de tényleg annyira rendkívüli. Azonnal el kell mondanom.

– Na, jól van. Megint feltaláltad a spanyolviaszt, mi?

– Nem. Tudod, arról van szó, hogy összeszedtem a betűket. Nos… nos, ezen az oldalon… itt van az M a Matchamből, ami az első aláhúzott szó, meg az A, és ezt követi még három másik szó, három vagy négy. Nem sorban jönnek a könyvben. Ezek szerintem direkt lettek kiválasztva, és aláhúzva… mármint a betűk… mert valaki bizonyos betűket akart kiemelni, és a következő aláhúzott betű, látod, az R a rémültből és az Y a sikolyból, aztán a J a fojtaniból és az O az ablakotból. Aztán az R a tőrből, a D a kardból, aztán az A, és az N a hüvelyükbenből…

– Az ég szerelmére – csattant fel Tommy –, fejezd már be.

– Várj – mondta Tuppence. – Rá kell jönnöm. Na most figyelj, mert ezeket kiírtam – látod, mi ez? Úgy értem, ha fogod ezeket a betűket, és sorban hozzáírod őket a papíron azokhoz, amiket már kiválasztottam, látod, mi jön ki? M-a-r-y. Az a négy volt aláhúzva.

– Mi jön ki?

– Az, hogy Mary.

– Rendben – hagyta helyben Tommy –, az jön ki, hogy Mary. Valakit Marynek hívnak. Gondolom, egy találékony gyereket, aki így akarja megmutatni, hogy ez az ő könyve. Az emberek mindig beleírják a nevüket a könyveikbe meg ilyenek.

– Rendben. Mary – mondta Tuppence. – A következő aláhúzásokból pedig a Jordan szót lehet kiolvasni.

– Látod? Mary Jordan – mondta Tommy. – Ez teljesen természetes. Most már tudod a teljes nevét. Úgy hívták, hogy Mary Jordan.

– Nos, ez a könyv nem Mary Jordané volt. Az elejére, girbegurba, gyerekes betűkkel az van írva, hogy Alexander. Alexander Parkinson, azt hiszem.

– Értem. És tényleg számít ez?

– Persze hogy számít – felelte Tuppence.

– Gyere már, éhes vagyok – mondta Tommy.

– Bírd ki – mondta Tuppence. – Csak addig olvasom fel neked, amíg az aláhúzás tart… összesen négy oldal az egész. A betűket több oldalon is furcsa helyekről választották ki. Nincs semmi sorrend a szavak között… a szavak nem is számítanak… csak a betűk. Nos tehát. Eddig azt kaptuk, hogy M-a-r-y J-o-r-d-a-n. Rendben. Na most, tudod-e, mi a következő négy szó? N-e-m t-e-r-s-z-é-m-e-t-e-s h-a-l-á-l-t h-a-l-t. Ez „természetes” akart lenni, de rosszul írták. Most akkor mi is ez? Mary Jordan nem természetes halált halt. Na tessék – mondta Tuppence. – Na mármost, ha összeolvassuk, a következő mondat: Közülünk volt valaki. Szerintem tudom ki. Ez minden. Semmi mást nem találtam. De ez elég izgalmas, nem?

– Ide figyelj, Tuppence – mondta Tommy –, ugye nem fogsz rákattanni erre?

– Hogy érted, hogy rákattanni?

– Hát hogy valami rejtélyszerűséget kotyvasztasz ebből.

– Nos, nekem ez igenis rejtély – mondta Tuppence. – Mary Jordan nem természetes halált halt. Közülünk volt valaki. Szerintem tudom ki. Jaj, Tommy, be kell látnod, hogy ez nagyon érdekes!

3. Séta a temetőben

– Tuppence! – kiáltotta Tommy, ahogy belépett a házba.

Nem kapott választ. Kissé kelletlenül felszaladt a lépcsőn, majd végig az emeleti folyosón. Siettében majdnem belelépett egy tátongó lyukba, és elkáromkodta magát.

– Már megint egy rohadt gondatlan villanyszerelő – süvöltötte.

Pár nappal korábban ugyanez volt a gond. Szívélyes optimizmustól és hatékonyságtól sugárzó villanyszerelők jöttek megkezdeni a munkát: – Ó, hát ez mán nagyon rendben van, nincs ezzel mán sok meló – mondták. – Délután visszajövünk – tették hozzá, de nem jöttek vissza délután; Tommyt ez nem igazán lepte meg. Hozzászokott ő már ahhoz, hogy a kőművesekkel, villany- és gázszerelőkkel hogy mennek a dolgok. Szerelők jönnek, bemutatják, milyen hatékonyak tudnak lenni, optimista megjegyzéseket tesznek, majd elugranak egy szerszámért. És sose jönnek vissza. Az ember csak hívja a megadott számokat a telefonon, de úgy tűnik, valahogy mindig tévesek azok a számok. Ha pedig a számok mégis jók, akkor a keresett szerelő nem abban a szakmában dolgozik, bármi legyen is az. Mindössze arra kell ügyelni, hogy ki ne ficamítsa a bokáját az ember, bele ne essen egy lyukba, vagy más kárt ne tegyen magában. Tommy jobban aggódott Tuppence-ért, mint saját magáért. Ő tapasztaltabb volt, mint Tuppence. Tuppence – gondolta Tommy – jobban ki van téve annak a veszélynek, hogy leforrázza magát a teáskannával, vagy a tűzhelynél történik vele valami baleset. Hol van egyáltalán Tuppence? Megint szólongatta.

– Tuppence, Tuppence!

Aggódott Tuppence miatt. Tuppence olyan ember volt, akiért aggódni kell. Elmész otthonról, búcsúzóul bölcs tanácsokat hagysz hátra Tuppence-nek, aki megígéri, hogy mindent pontosan úgy fog csinálni, ahogy tanácsoltad. Nem, nem fog elmenni hazulról, legfeljebb csak egy fél font vajért, abban meg, ugye, nincs semmi veszélyes…

– Ha te mész el fél font vajért, az igenis veszélyes lehet – mondta erre Tommy.

– Ugyan már, Tommy, ne légy idióta – mondta ilyenkor Tuppence.

– Nem vagyok idióta – válaszolta Tommy. – Csak egy bölcs és törődő férj vagyok, és vigyázok arra, ami a javaim közül az egyik legfontosabb. Csak tudnám, miért…

– Azért – mondta Tuppence –, mert bájos vagyok, csinos, jó társaság, és úgy törődök veled.

– Talán ezért is, igen – mondta Tommy –, de tudnék mondani egy másik tulajdonságlistát is rólad.

– Azt hiszem, nekem az a lista nem tetszene – mondta Tuppence. – Nem, nem hiszem. Azt viszont igen, hogy számos sérelmet őrizgetsz magadban. De ne aggódj! Minden rendben lesz. Csak annyi a dolgod, hogy hazagyere, és kiálts értem, ha bejöttél.

Na de hol van most Tuppence?

– A kis huncut – mondta Tommy. – Elment valahová.

Tommy felment a felső szobába, ahol korábban rátalált Tuppence-re. Megint valami gyerekkönyvet olvas – gondolta. Megint azokon a nyavalyás szavakon lovagol, amiket az a nyavalyás gyerek húzott alá piros tintával. Megint Mary Jordan nyomában van, bárki volt is az. Az a Mary Jordan, aki nem természetes halált halt. Tommy nem tudta megállni, hogy el ne gondolkodjon. Rég lehetett, mert azokat, akik eladták nekik ezt a házat, Jonesnak hívták. Jonesék nem laktak itt tovább három-négy évnél. Nem, a Robert Louis Stevenson-könyvbe irkáló gyerek annál régebbi történet. Mindegy, Tuppence nincs ebben a szobában. A földön nem hevertek könyvek, melyek arról tanúskodtak volna, hogy bárki is érdeklődést mutatott volna irántuk.

– Ej, hol a pokolban lehet? – mondta Thomas.

Megint lement a lépcsőn, egyszer-kétszer Tuppence nevét kiáltva. Nem kapott választ. Ellenőrizte az egyik fogast a hallban. Tuppence esőkabátjának semmi nyoma. Ezek szerint elment hazulról. Hova mehetett? És hol van Hannibál? Tommy ezúttal nem Tuppence hívogatásával fárasztotta a hangszálait – inkább Hannibált hívta.

– Hannibál… Hannibál… Hannibubu! Gyere ide, Hannibál!

Hannibál sehol.

Hát, Tuppence legalább Hannibált magával vitte – gondolta Tommy.

Nem tudta, vajon javít vagy ront a helyzeten, hogy Hannibál Tuppence-szel van. Az biztos, hogy Hannibál nem engedné, hogy Tuppence-nek baja essen. A kérdés az, hogy Hannibál tesz-e kárt más emberekben. Amikor ők mentek vendégségbe, Hannibál barátságos volt, de az mindig határozott gyanút ébresztett Hannibálban, ha más emberek kívánták őt meglátogatni – vagyis betenni a lábukat az ő házába. Hannibál mindig készen állt a veszélyre, és ugatott, sőt harapott is, ha szükségesnek ítélte. Na de hol van mindenki?

Tommy kiment egy kicsit az utcára – de apró fekete kutyát piros esőkabátos, középtermetű nővel közel s távol nem látott. Végül meglehetősen mérgesen visszament a házba.

Kimondottan finom illat fogadta. A konyhába sietett – a tűzhely mellől pedig Tuppence üdvözölte mosolyogva.

– Mindig késel – mondta Tuppence. – Ez egy ragu. Elég jó illata van, nem gondolod? Ezúttal tettem bele pár szokatlan dolgot is. Volt pár fűszernövény a kertben – legalábbis remélem, hogy fűszernövények voltak.

– Ha nem fűszerek voltak – mondta Tommy –, akkor, gondolom, halálos nadragulyák vagy gyűszűviráglevelek, amik álcázták magukat. Hol a bánatban voltál?

– Elvittem Hannibált sétálni.

Ebben a pillanatban Hannibál is előkerült. Üdvözlésképp úgy rontott rá Tommyra, hogy majdnem ledöntötte a lábáról. Hannibál apró fekete kutya volt, fényes, sima szőrű, érdekes barna foltokkal a hátsó felén és a pofája két oldalán. Fajtiszta Manchester terrier volt, és azt képzelte, hogy lényegesen elegánsabb és arisztokratikusabb a többi kutyánál.

– A nemjóját! Kerestelek. Hol voltál? Nem valami szép az idő.

– Hát nem. Ködös, nedves. Jaj, elég fáradt is vagyok.

– Hová mentél? Csak le a boltokig, az utcában?

– Nem, ma korán zárnak a boltok. Nem oda. A temetőben voltam.

– Nyomasztóan hangzik – mondta Tommy. – Minek mentél a temetőbe?

– Megnéztem néhány sírt.

– Ez még mindig elég nyomasztóan hangzik – mondta Tommy. – Hannibál jól érezte magát?

– Hát, muszáj volt pórázra kötnöm. Volt ott valami sekrestyésféle, aki ki-be járkált a templomból, és azt gondoltam, nem tetszene neki Hannibál, mert… hát, sosem lehet tudni, valószínűleg ő sem tetszene Hannibálnak, és nem akartam, hogy az embereknek rögtön meglegyen rólunk a véleménye, alighogy megérkeztünk.

– Mit kerestél a temetőben?

– Ó, hát meg akartam nézni, miféle emberek vannak ott eltemetve. Nagyon sok ember, mit mondjak, eléggé tele van. Hosszú időre nyúlik vissza. Jócskán az 1800-as évekbe, sőt van egy-két sír, ami szerintem még annál is régebbi, csak annyira elkoptak a sírkövek, hogy nem nagyon lehet látni.

– Még mindig nem értem, mit kerestél a temetőben.

– Nyomoztam – felelte Tuppence.

– Mi után nyomoztál?

– Arra voltam kíváncsi, vannak-e ott Jordanek eltemetve.

– Te jó isten! – csattant fel Tommy. – Még mindig ez az ügy? Csak nem őt kerested…?

– Nos, Mary Jordan meghalt. Tudjuk, hogy meghalt. Tudjuk, mert az egyik könyvünkben olvastuk, hogy nem természetes módon halt meg, de azért valahol csak eltemették, nem igaz?

– Kétségkívül – helyeselt Tommy –, hacsak nem itt van eltemetve a kertünkben.

– Szerintem ez nem túl valószínű – ellenkezett Tuppence –, mert szerintem csak ez a kisfiú vagy kislány… bár szerintem fiúnak kellett lennie… ja, persze, hogy fiú volt, Alexandernek hívták… és ő nyilván úgy hitte magáról, hogy nagyon éles esze van, amiért rájött, hogy Mary Jordan nem természetes halált halt. De ha ő volt az egyetlen, aki ezt kifundálta vagy aki erre rájött… na hát, szerintem senki más nem tudta ezt. Szóval, szerintem csak meghalt, és eltemették, és senki nem…

– …gyanított semmilyen gaztettet – fejezte be Tommy.

– Így valahogy. Mérgezést vagy fejbe vágást vagy szikláról lelökést vagy autóval elütést vagy… jaj, sok gaztettet el tudok képzelni.

– Ebben biztos vagyok – mondta Tommy. – Az egyetlen jó tulajdonságod, Tuppence, hogy olyan jó szíved van, hogy te magad egyiket sem hajtanád végre merő heccből.

– De a temetőben nem volt Mary Jordan. Sőt, semmilyen Jordan nem volt.

– Kár – mondta Tommy. – Készen van már az az izé, amit főzöl? Mert elég éhes vagyok. Egész jó illata van.

– Készen, abszolúte à point2 – mondta Tuppence. – Szóval, amint megmosdasz, ehetünk.

Tartalom

ELSŐ RÉSZ

1. Ami a könyveket illeti

2. A fekete nyíl

3. Séta a temetőben

4. Parkinsonok sokasága

5. A jótékonysági vásár

6. Problémák

7. Újabb problémák

8. Mrs. Griffin

MÁSODIK RÉSZ

1. Réges-régen

2. Találkozás Mathilde-dal, a Hősszerelmessel és KK-val

3. Hat lehetetlen dolog reggeli előtt

4. A Hősszerelmes-expedíció; Oxford és Cambridge

5. Kutatási módszerek

6. Mr. Robinson

HARMADIK RÉSZ

1. Mary Jordan

2. Tuppence kutat

3. Tommy és Tuppence összehasonlítják jegyzeteiket

4. Mathilde-ot lehet, hogy operálni kell

5. Beszélgetés Pikeaway ezredessel

6. Sors-rejtekajtó

7. A halottszemle

8. Emlékek egy nagybácsiról

9. Az ifjúsági brigád

10. Támadás Tuppence ellen

11. Hannibál akcióba lép

12. Oxford, Cambridge és Lohengrin

13. Miss Mullins látogatása

14. Kerti hadjárat

15. Hannibál és Mr. Crispin szolgálatot teljesít

16. A madarak délre repülnek

17. Lezárás: vacsora Mr. Robinsonnal

Nyaraló gyilkosok

Temetni veszélyes

Hercules munkái

Az ABC-gyilkosságok

Az Ackroyd-gyilkosság

Halál a Níluson

Gyilkosság az Orient expresszen

Bűbájos gyilkosok

Macska a galambok között

A titokzatos Kék Vonat

Találkozás a halállal

A karácsonyi puding

A kutya se látta

Öt kismalac

Gyilkosság Mezopotámiában

A titokzatos stylesi eset

Lord Edgware meghal

Az Álmok Háza

Zátonyok közt

Ház a sziklán

A Nagy Négyes

Mrs. McGinty meghalt

Cipruskoporsó

Halloween és a halál

Függöny

Gyilkosság a diákszállóban

Gyilkosság a golfpályán

Halál a felhők között

Hétvégi gyilkosság

Nyílt kártyákkal

Tragédia három felvonásban

A fogorvos széke

Gyilkosvadászat

A titokzatos ellenfél

Cinkostársak

N vagy M

Balhüvelykem bizsereg

Gyilkosság a paplakban

A kristálytükör meghasadt

Szunnyadó gyilkosság

A Bertram Szálló

Egy marék rozs

Paddington 16:50

Rejtély az Antillákon

Holttest a könyvtárszobában

Gyilkosság meghirdetve

Nem zörög a haraszt

Nemezis

Nem csalás, nem ámítás

A barna ruhás férfi

Mert többen nincsenek

Miért nem szóltak Evansnak?

Parker Pyne esetei

Pókháló

Örök éj

A vád tanúja

Az alibi

A ferde ház

És eljő a halál

A sittafordi rejtély

Eljöttek Bagdadba

Gyöngyöző cián

Frankfurti utas

Három vak egér és más történetek

Mr. Quin

A pollensai probléma

Chimneys titka

A Hét Számlap rejtélye

Gyilkolni könnyű

Éjféltájt

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban, a booklove.hu-n!

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Zelei Dávid

A szöveget gondozta Zsámbokiné Siklósi Ágnes

A borítót Tillai Tamás sorozatterve alapján

Tóth Gábor tervezte

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

ISBN 978 963 620 565 2

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Jost – SIL Open Font License

Libre Baskerville – SIL Open Font License

Roboto – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn – SIL Open Font License