Clarissa Wild

EVIL BOYS

Gonosz fiúk

A mű eredeti címe: Evil Boys by Clarissa Wild

Fordította: Kereki Noémi

Ez a mű a képzelet szüleménye. A nevek, a szereplők, a helyszínek és az események vagy a szerző fantáziájának az eredményei, vagy kitalált módon kerültek felhasználásra. Bármilyen hasonlóság valós eseményekkel, helyekkel, szervezetekkel vagy személyekkel – akár élőkkel, akár elhunytakkal – pusztán a véletlen műve.

Minden jog fenntartva. A könyv egyetlen része sem másolható, nem továbbítható semmilyen formában vagy eszközzel – elektronikus vagy fizikai módon –, beleértve a fénymásolást, a hangfelvételt, illetve bármilyen információtároló és visszakereső rendszert. Ezek elkövetése a szerzői és a licencjogok megsértését jelenti.

Original English language edition copyright:

Copyright © 2023 Clarissa Wild

Hungarian translation © Kereki Noémi, 2026

© Művelt Nép Könyvkiadó, 2026

ISBN 9789635805532

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

AJÁNLÁS

Az összes könyves ribancnak, akik megvadulnak az épp olyan jól kefélő, mint gyilkoló álarcos idegenekért…

Megértelek benneteket.

A SZERZŐ MEGJEGYZÉSE

Az Evil Boys – Gonosz fiúk egy rendkívül sötét hangvételű bully romance, azaz zaklatáson alapuló romantikus történet, és ezért indokolt, hogy erre az olvasót előzetesen figyelmeztessem. Kérlek, tudd, hogy ez a könyv nem való mindenkinek. A főszereplőnő kifejezetten könyörtelen és kegyetlen, ahogy a srácok is, akikkel szembekerül, és ők egyáltalán nem kegyelmeznek. Sem a lánynak, sem neked.

Ez a könyv fel fogja falni a lelked, és majd azon gondolkozol, hogy az ördögbe rabolta el mégis a szívedet. De bele fogsz szeretni ezekbe a gonosz fiúkba, ahogy én is beléjük szerettem.

Mert te egy kibaszott jó lány vagy.

És a kibaszott jó lányok megérdemlik azokat a fiúkat, akik felperzselik értük a világot.

A felkavaró és érzékeny tartalmakról szóló figyelmeztetést itt találod: https://www.clarissawild.com/evilboys-tw/

PROLÓGUS

Lana

– Nézz rám! – mondja, és megragadja az államat. – Nézz a férfira, akié ez a kibaszott punci!

A kemény farka szétfeszít, amitől majdnem átbillenek, közben az ujjaival lassan egyre erősebben szorítja a nyakamat. Nem kapok levegőt. Kurvára nem kapok levegőt. Mindeközben viszont… a puncim olyan vágytól lüktet, amit még sosem éreztem.

Olyan vágytól, amit csak ők tudnak előcsalogatni belőlem.

Kai Torres, Nathan Reed, Milo Fletcher. Azt mondták, hogy ezek a nevek tiltottak, kimondhatatlanok. És én ezeket a neveket fogom nemsokára nyöszörögni.

Nathan és Milo egy-egy mellemet markolják, és addig csavarják a mellbimbómat, amíg felvisítok, nekik pedig ettől a hangtól lüktetni kezd a farkuk a kezükben. Ettől meg nekem támad könyöröghetnékem.

Ezek a Fantom Társaság-os fiúk engem végérvényesen megrontottak. Harcos vagyok, a megszállottságuk ellen mégis védtelen.

– Igen, mindenedet akarom – nyögi Kai, és ütközésig fúrja belém magát. – Még a kibaszott leheletedet is.

De képtelenség olyasvalamit odaadni, amim már nincs.

Mert mindaz, ami vagyok, mindaz, ami valaha voltam…

Mindig is az övék volt.

EGY

Lana

Bámulom a sietősen felfirkált nevek listáját a lapon, amit Felix nyom a kezembe.

– Nem akarom, hogy egyikükkel is lógj. Világos? – mondja, és közben meredten néz engem. – Már néhány hónapja itt vagy, és a te érdekedben remélem, hogy még egyikükkel sem beszéltél.

Megbabonázva nézem a neveket.

A tetején félkövér betűkkel két név szerepel, Nathan Reed és Kai Torres, alattuk pedig jóformán az összes srác abból a fiú-diákszövetségből… A Fantom Társaságból.

– Azt sem tudom, kik ezek – dünnyögöm, és bosszant, hogy szokása szerint megbonyolítja az életem.

– Helyes, maradjon is ez így – nyugtázza, és zsebre vágja a kezét.

Leengedem a lapot, és kérdőn nézek rá.

– Ez most komoly?

Felix összehúzott szemmel néz rám.

– Ez az első igazi kibaszott éved itt, és te nem ismered úgy az egyetemet, mint én. Azokban a kurva Fantomokban nem lehet megbízni.

– Miért? – kérdezem.

Felix tovább méreget.

– Az mindegy. Ne is gondolj rájuk!

Azzal körbepillant, a kampuszon sétáló és a fűben ülő embereket figyeli, és közben idegesen harapdálja belülről az arcát. A tekintete megakad három fiún, akik a szökőkút mellett bagóznak.

Az egyikük úgy rejtegeti az arcát a fekete kapucnis pulcsija alatt, mintha nem akarná, hogy észrevegyék, sötét, hullámos tincsek kandikálnak ki alóla, és mindkét kezét a sportnadrágja zsebébe dugja. A pulcsi ujja alól tetoválások látszódnak ki.

A másiknak világosszőke, oldalra fésült haja van, hozzá metsző, csontig hatoló kék szeme, és a kezét olyan erősen dugja a drága farmerja zsebébe, mintha egy kést szorongatna. Néhány tetoválás kandikál ki a fehér pólója alól, amelyre egy bőrdzsekit vett.

A harmadik magas és vékony, mégis izmosnak tűnik azon az inas módon, rövid, vörös, oldalt elválasztott haja van. Komolyan fehér, gombos ingben és nyakkendőben van. Milyen furcsa! A vékony szájával huncutul elmosolyodik, miközben a nyakkendője végét babrálja.

Mindhárman Felixet bámulják.

Vagy mindkettőnket.

Nem tudom megállapítani.

– Nem tudhatod, hogy ki hallgatózik még – mondja Felix fogcsikorgatva.

Felnevetek.

– Jaj, ne már! Mintha bárkit is érdekelne.

Felix mindent annyira felfúj! Apa már megmondta, hogy elege van a kampuszon folyó harcokból. És most, hogy dékánként ő vette át az egyetem irányítását, nem látom okát annak, hogy Felixnek miért is kellene továbbra is ennyire ébernek lennie, főleg velem kapcsolatban.

– Ne aggódj ennyire! – teszem hozzá.

Olyan erősen megpöcköli a homlokomat, hogy felszisszenek.

– Ezt meg mi a picsáért csináltad?

– Mert kurvára törődöm veled – csattan fel. – Ahogy neked is kellene magaddal.

– Levágom az ujjadat, ha még egyszer ilyet csinálsz! – vágok vissza, és ugyanolyan halálosan komolyan megfenyegetem az ujjammal.

Felhorkan.

– Ne feledd, hogy apa mit mondott: semmi balhé a kampuszon! – És olyan vadul összeborzolja a gyönyörűen kifésült hajamat, hogy bosszúságomban felsikítok.

– Felix! A hajam!

Most újabb tizenöt percet tölthetek az összes gubanc kibogozásával, hogy újra tökéletes és pihe-puha legyen.

– Csodásan néz ki. Később találkozunk! – köszön el, majd elsétál, én meg füstölgök, és legszívesebben egy új segglyukat tépnék rá.

Hirtelen valaki átöleli a vállamat.

– Szia! Ki volt ez a jóképű pasi?

Brooke az, aki társam a Béta-Pí lánydiákszövetségben, és a velem szemközti szobában lakik. Lazán hátradobja hosszú, hullámos, szőke haját, és sandítva néz Felixre.

– Egy barátod?

A gondolattól, hogy akár egy kicsit is érdeklődik Felix iránt, elkap a hányinger.

– A testvérem – válaszolom.

– Ó… – Megnyalja a száját. – Hát, ha szing…

– Nem. Van barátnője.

Nem mellesleg soha, de soha nem mutatnám be egyetlen barátnőmet sem Felixnek.

Sőt, inkább lenyelném az egyik döglött patkányt, amivel a kígyóját eteti, mint hogy lássam őt az egyik barátnőmmel csókolózni. Fuj!

– Uh… Hát, akkor, ha szakítanak, nekem szólj először, jó? – kéri, és rám kacsint.

Inkább nem, köszi.

– Ó, és az mi? – kérdezi, majd kitépi a papírlapot a kezemből, még mielőtt alkalmam lenne a zsebembe dugni.

– Csak valami hülye lista, amit a bátyám adott nekem – vágom rá. – Nem nagy ügy.

Próbálom visszacsenni, de nem hagyja.

– Ezek a nevek… Ezek mind Fantom-srácok – dünnyögi. – És néhányan a Tartaroszból is vannak.

Összeráncolom a homlokom.

– Te tudod, hogy kik ezek a srácok?

– Aha, persze hogy ismerem a Fantom Társaságot és a Tartaroszt. Ez a két legnagyobb fiú-diákszövetség az egész kampuszon. – Felhorkan. – Mindenki tudja, hogy kicsodák ők.

Hát, én nem tudtam. Engem eddig túlságosan lefoglaltak a tanulmányaim.

– Most már visszakaphatom? – kérdezem, és kikapom
a kezéből.

– Miért adta ezt neked a bátyád? – faggat.

– Nem tudom. Csak annyit mondott, hogy soha ne beszélgessek egyikükkel se. – Megvonom a vállam. – Mindegy is. Nem mintha számítana.

Brooke grimaszol egyet.

– Azta, a bátyád nagyon rögeszmésnek tűnik! És védelmezőnek. Ami elég szexi.

Játékosan a vállába bokszolok.

– Atyavilág, hagyd abba! Leégetsz.

– Hát, ez inkább tűnik bevásárlólistának, mint bármi másnak.

Felnevetek, Brooke meg belém karol, így sétálunk át a kampuszon, és egyenesen azok felé a srácok felé tartunk, akikre a bátyám azt mondta, hogy ne álljak szóba velük.

– Nézd, ott vannak néhányan a listáról!

Brooke a szökőkút mellett álló fiúkra kacsint.

– A Fantom társaságos fiúk hírhedtek arról, hogy szívtiprók… és gazdagok – teszi hozzá sóvárogva. – Úgyhogy én mindenképpen teszek egy próbát.

– Nem akadályozlak meg – mormogom.

Nem mintha én nem vettem volna észre őket, de én tényleg nem szeretnék odamenni. A hideg futkos tőlük a hátamon. Attól, ahogy néznek minket. Engem.

Mintha élve meg akarnának enni.

Hátradobom a hajam, és eltökélem, hogy rám márpedig nem lesznek hatással. De határozottan csökken közöttünk a távolság, és Brooke egyenesen feléjük tart.

Pont, amint elmegyünk mellettük, Irina, a Béta-Pí lánydiákszövetségből egy másik társam fut hozzám hirtelen, és a nyakamba ugrik.

– Lana!

– Hű! Ha! – dünnyögöm, ahogy a lábaim megrogynak a váratlan pluszsúly miatt, és kezdek hátraesni a szökőkútba.

De félúton megállítanak.

Egy határozott kéz elkapja a derekamat.

Mire végigfut a borzongás a gerincemen.

Amint elfordítom az arcomat, a kapucnija mögé bújó srác arcába meredek. Akinek csupán egy zöld szeme van, míg a másik jégfehér, amin egy csúnya seb fut keresztül a szemöldökétől az orcájáig.

Én meg kurvára nem tudom nem bámulni az egyetlen működő szemét, ami csillog, és csupa megbánás. Kísértetiesen gyönyörű. Mintha szembenézett volna a halállal, és egyenesen a pokolból tért volna vissza.

– Bocsi! – Irina elcibál, kirángatva a varázslatból. – Túlságosan elkapott a hév.

Azt sem tudom, hogyan válaszoljak. Még mindig érzem a fiú ujjait, pedig már nem nyomódnak a húsomba. Mint egy emlék, ami közvetlenül a bőrömbe vésődött.

– Köszi – dünnyögöm hátra a srácnak, aki megmentett egy mocskos madáritatótól.

– Nincs mit – feleli, és zsebre vágja a kezét.

De a szeme csillogása megnehezíti, hogy másfelé nézzek.

Pláne úgy, hogy a válla fölött a többi srác is engem bámul. Mintha azt latolgatnák, hogy hagyjanak elsétálni, vagy inkább a szökőkútba fojtsanak.

A picsába.

– Ne nézd túl sokáig… – dörmögi a szőke hajú. – Vagy még te is elveszíted az egyiket.

Elkerekedik a szemem.

Úgy érti… a szememet?

– Ez az első napunk. Olyan őrülten izgatott vagyok! – sivítja Irina a fülembe. – Gyere, gyere! Menjünk!

Belém karol, és addig cibál elfelé, amíg végül felhagyok a bámulással, és arra koncentrálok, ami előttem van. Irina és Brooke az egyetem felé húznak, én viszont nem tudom kiverni a fejemből ezeket a francos fiúkat.

Újra hátrapillantok, mert nagyon foglalkoztat, vajon miért próbált az a srác megmenteni attól, hogy vizes legyen a ruhám. De mostanra már hátat fordítottak nekünk, és újra úgy beszélgetnek, mintha mi sem történt volna.

Miért jár nekem ezen egyáltalán az eszem?

– Kik azok a pasik? – kérdezi Irina hirtelen. – Láttam, hogyan nézett rád, és bakker, rohadtul hátborzongató volt.

Megint végigfut a borzongás a gerincemen.

– Fantom Társaság – mondja neki Brooke, majd elővesz a táskájából egy dobozos kólát, és belekortyol. – Ravasz rohadékok ezek. Nem ők a legjobb tanulók, azok inkább általában a Koponya és Kígyó Közösség tagjai, de ha engem kérdeztek, a fantomos srácok sokkal nagyobb veszélyt jelentenek a legtöbb lányra.

– Miért? – kíváncsiskodik Irina.

– Közük van néhány mocskos és veszélyes üzlethez. És ezekből semmi sem nyilvános. Alvilági dolgok, amikbe az ember nagyon nem akar belekeveredni.

– Mármint mi? Drogok? – kérdezi Irina.

– Ó, annál sokkal, de sokkal több, ahogy hallottam – válaszolja Brooke, és iszik még egy kortyot. – Szerencsejáték, véres pénzzel kapcsolatos kétes ügyletek… emberkereskedelem.

– És így tovább – teszem hozzá.

– Pontosan.

– Szóval a bátyámnak igaza volt? – kérdezem.

– Hát, talán néhányukkal kapcsolatban, de nem mindegyikük ilyen. – Brooke vállat von.

– Csak soha nem lehet tudni, hogy melyikük a rohadt alma – böki ki Irina.

– Pontosan – ért egyet kacsintva Brooke, de ekkor Irina ellopja a kóláját, és belekortyol. – Hékás!

– Mi az? Szomjas vagyok – pusmogja Irina, és visszanyomja a dobozt Brooke kezébe.

– De nem olyan szomjas, mint Brooke – elmélkedem.

Brooke felhorkan.

– Igaz.

Gúnyos mosoly terül szét az arcomon.

– Jól van, elég volt a fiúkból! Menjük be, és keressük meg az óránkat!

Nathan

A főépület ajtaja mellett álló lányt bámulom, aki a barátnőivel beszélget. A lányt, akinek hosszú, egyenes, fekete haja szépen a vállára van fésülve, elöl frufruja van, a feje tetején meg egy piros szalag lobog a szélben, elvonva a figyelmet az élénkpiros ruhájáról és a fekete harisnyájáról. A lányt, akinek szerencséjére fogalma sincs azokról az elbaszott dolgokról, amiket tettem volna vele, ha egy másodperccel is tovább bámulja Kait.

Ismerem ezt a lányt…

Ugyanolyan mélyen ülő szeme van, mint Felixnek, csak neki sokkal nagyobb a mosolya.

Egy mosoly, amit boldogan zúznék össze, csak hogy megpillanthassam Felix őrjöngését.

Szívok még egy slukkot a cigimből, aztán a szökőkútba dobom.

– Hagynod kellett volna beleesni – mondom.

– És megkockáztatni, hogy a bátyja megcsócsáljon, aztán kiköpjön? – válaszolja Kai, és még jobban az arcába húzza a kapucniját. – Nem, kösz.

– Épp elég kedvesek voltunk, amikor nem mészároltuk le azonnal a haverjaival együtt azok után, amit tettek velünk. Ha rajtam múlt volna, én magam dobtam volna bele, amiért volt mersze az ölembe esni.

– Akkor milyen szerencse, hogy nem a te öledbe esett! – veti oda Kai.

Résnyire húzott szemmel méregetve bámulom egy pillanatig.

– Te… azt akartad, hogy ez megtörténjen, ugye?

– Ó, egy kis féltékenységet hallok? – csesztet Milo, de nem foglalkozom vele.

Kai felhorkan.

– Természetesen nem. – Előhalászik egy kis fémflaskát a zsebéből, és belekortyol. – De nem fogom elszalasztani az alkalmat, hogy szerezzek néhány jó pontot azoknál a faszfejeknél. Hogy megkíméljem magunkat a támadásuktól, amikor gyengék vagyunk.

– Gyengék? – Kitépem a flaskát a kezéből. – A fantomosok nem gyengék. Azok a Koponya és Kígyó-s srácok majd megkapják, amit megérdemelnek, és jobban teszitek, ha készen álltok. – Egy nagyot kortyolok, majd a mellkasához nyomom a flaskát. – Szóval, az én oldalamon állsz, vagy az övéken?

Kai oldalra billenti a fejét, és elvigyordik.

– Ezt tényleg meg kell kérdezni?

Milo összedörzsöli a két tenyerét.

– Kurvára várom!

Én újra a lányra pillantok. A lány, akit Felix Lanának hívott… a húga.

– Talán rajta keresztül bejuthatunk abba a kibaszott kígyófészekbe.

Lana

Az első óráink után együtt vacsorázunk, és a napunkról beszélgetünk. Irinia és Brooke jó társaság, és egyértelműen el tudom képzelni, hogy velük lógok a következő hónapokban. Nagyon hűségesnek tűnnek, és szükségem van ilyen barátokra, ha már Riveraként járok ebbe az iskolába. Mindenki egyszerre tiszteli és veti meg a családunk nevét.

Elég nagy befolyással rendelkezik a családunk. Apámnak egy tucat márkája van –például a Rivera-klubok –, és az emberek elsősorban a vagyonunkat és a hatalmunkat látják. Ráadásul most már az apám a Spine Ridge University dékánja is, és szinte lehetetlen bárhová is mennem úgy, hogy ne bámuljanak minden irányból kiguvadt szemekkel.

Nagyon örülök, hogy látszólag Irinát és Brooke-ot ez a legkevésbé sem ijeszti meg. Milyen kár, hogy nem tudnak velem mindenhova jönni!

Amint eljön az éjszaka, és az összes Béta-Pí diákszövetséges lány már alszik, mint a bunda, én a neten szörfölök, és eltökélten keresem a következő célpontomat. Annak a helynek, ahová én menni szeretnék, nem lehet nappal utánanézni, főleg nem bármilyen honlapon. Ez a Tor Böngésző lehetővé teszi számomra, hogy címjegyzékekben bogarászhassak, figyeljek, leskelődjek, és várjak a kapásra.

És amikor végre megvan, kaján mosolyra húzódik a szám.

Beütöm a szavakat, amik tudom, hogy hullámokat fognak verni, és megnyomom a küldésgombot.

Itt az idő cselekedni.

Kinyitom a szekrényemet, és előveszem a táskámat, amit az ilyen különleges alkalmakra tartogatok. Ellenőrzöm, hogy megvan-e minden felszerelésem, majd a vállamra lendítem, és a tükrömhöz sétálok. Felteszem a piros szalagot, és szorosan a hajamba kötöm, majd kirúzsozom pirosra a számat, és belebújok a legmagasabb sarkú fűzős bokacsizmába, amit a szekrényemben találok. Aztán felkapom a cicás álarcot, és a táskámba tuszkolom.

Nagyon örülök, hogy apám olyan szobát szerzett nekem, ahol nincs szobatársam. Megvannak a gazdagság előnyei, ha az embernek aljas tervei vannak.

Magamra mosolygok a tükörben, mielőtt kilépek az ajtón, és a hátamra veszem a táskámat. A hátsó ajtón megyek ki, mert tartok attól, hogy valaki még ébren van. A motorom odakint áll, felpattanok rá, felveszem a sisakot és a kesztyűt, bedugom a fülhallgatót, és elszáguldok a semmibe.

Erőszakos zene üvölt a fülhallgatómban, miközben jobbra-balra kanyarodva az úton, a kapuk felé tartok, amik kivezetnek a komplexumból. Az agyam egymillió kilométer per órával száguld, a motorom nem bírja tartani vele a lépést. Gyorsabban, keményebben, hangosabban kell mennem.

Ahová tartok, ott nincsenek örömkönnyek, nincsenek boldog mosolyok, még csak szemernyi érzelem sincs az őrjöngésen kívül.

Egyenesen a pokol szájába.

Lefelé, lefelé, lefelé tartok a hegyen a nyüzsgő városba, ahol a fehérgalléros üzlet és a bűnözés kéz a kézben járnak. De én nem egy nagyágyú bűnözőt keresek, és még egyetlen nagyhal sem akadt a horgomra. Én Crescent Vale City külvárosába tartok, a legmélyebb mélységbe. Ahol az igazi csőcselék olyan házakban él, ahová még a csótány se menne be.

Leállítom a motoromat a legundorítóbb ház előtt, amit valaha láttam, csoda, hogy még nem dőlt össze a ferde fagerendáival és a leragasztott ablakaival. Az utca túloldaláról megcsapja az orromat a drog bűze.

Leveszem a sisakomat, kihalászom a macskaálarcomat a táskából, és felteszem.

Szorosan a vállamhoz szorítom a táskámat, miközben gondolkodás nélkül bemegyek a házba.

Mellbe vág a fű orrfacsaró szaga, de megyek tovább a gyorséttermi szatyrokkal teleszórt keskeny folyosón. Hátul harsog egy televízió, az orgazmust színlelve sikító nők hangja közelebb vonz.

A képernyő előtt egy foltokkal borított nagy, piros fotel áll, benne egy pocakos férfi, akin csupán egy alsónadrág van, és egy póló, ami túl kicsi ahhoz, hogy eltakarja a teljes felsőtestét.

A padló megnyikordul alattam, ahogy a következő lépést megteszem, és lefagyok.

– Ó, hát itt vagy! – mondja a férfi.

Nem válaszolok.

Feláll, leporolja a mellkasát, mire régi pizzamorzsák hullanak le a földre. Körülnézek a szánalmas életén, és azon gondolkozom, hogyan lehet így élni és elégedettnek lenni.

De a mosolya az, ami leginkább megfog.

– Hozhatok neked egy italt?

– Nem, köszönöm – válaszolom, és nem mozdulok.

– Na, gyere, gyere! – nógat, és egy balra lévő kanapéra mutat. – Üljünk oda, és beszélgessünk.

Nyelek egyet, és bámulom, ahogy a férfi lehuppan, majd megpaskolgatja a bútor anyagát, és látszólag fogalma sincs, mennyire undorodom.

Rám vigyorog, de mindenféle ételdarabok látszanak a fogai közé ragadva.

– Nem harapok.

Azt kétlem.

– Te… vagy az a lány, akivel beszéltem, ugye? – kérdezi, és összevonja a szemöldökét, amikor nem megyek közelebb.

Szó nélkül bólintok.

– Akkor nincs miért bizonytalankodni – mondja, és megdörzsöli a combját.

Közelebb lépek a magas sarkúmban, és leengedem a táskámat.

– Milyen gyakran csinálod ezt? – kérdezem.

– Más lányokkal? Soha – vágja rá.

– Ne hazudj nekem! – mondom.

Felsóhajt.

– Ha válaszolok erre, leülsz?

Bólintok.

– Néha – szólal meg egy idő után.

– Velem egyidős lányokkal? – kérdezem oldalra billentett fejjel, miközben elhúzom a táskám cipzárját.

– Persze – válaszolja, aztán megfogja a combomat, hogy közelebb húzzon magához. – Szeretem a fiatal lányokat… akik olyan gyönyörűek, mint te. – Elvigyorodik. – Nem mondtad, hogy bejönnek neked az álarcok.

– Fiatal… – ismétlem meg, és már ráng a szemem. – Túl fiatalok ahhoz, hogy nemet mondjanak.

Előkapom a kalapácsot a táskámból, és az arcába vágom.

Erre felnyög, és az orrához kap, amiből ömleni kezd a vér.

– A pics… Mi a faszt művelsz?

– Megadom, amit akartál – válaszolom, majd kihúzom a kést a táskámból, és egyenesen a kezébe döföm.

Felvisít, mint egy malac, gyorsan elrántja a kezét a combomról, én viszont elkapom, és olyan erősen megcsavarom a karját, hogy a férfi a földre kényszerül.

– Kérlek, ne bánts!

– Ezt sikította a többi lány? – vágok vissza, és még jobban csavarom a kezét.

– Nem, kérlek, akarták…

– Gyerekek voltak! – sziszegem.

Teljesen lerogy a földre, és nyöszörög fájdalmában.

Megragadom a haját, hátrarántom, és az arcába szegezem a kést.

– Azt hitted, hogy egy vagyok közülük, mi? Fiatal, ártatlan, akit könnyű felhasználni. – Tétován elmosolyodom. – Jól elvegyülök közöttük, nem gondolod?

– Te… te csapdába csaltál? – Felköhög egy fogat, és kiköpi a padlóra.

– A saját kibaszott csapdádba csaltalak – vágom vissza, és a kés megcsillan a kezemben.

– Ne tedd ezt, kérlek, bármit megadok, amit kérsz! – A tekintete köztem és a kés között pattog.

– Nem kell a pénzed!

– Akkor mit akarsz? – vinnyog. – Vegyél el bármit, ami az enyém!

– Nem akarok semmit, csak a kibaszott életedet.

– Várj, várj, várj! – könyörög, ahogy egy kicsit közelítek a késsel. – Zsaru vagy?

Felhorkanok.

– Rosszabb.

És beledöföm a kést a hasába.

Vért öklendez.

– Ó, istenem! Kérlek! Ki vagy te?! – kiáltja. – Kegyelmezz!

De nem foglalkozom a könyörgésével, és egy másik kést a nyakába szúrok.

Bugyog ki a száján a vér, és egy könnycsepp csordul le az arcán.

– Én vagyok a büntetés.

Kirántom a kést, és ahogy a test összezuhan, a sebből már spriccel ki a vér.

Na, ez… ez eksztázis.

Semmi sem fogható ahhoz a hanghoz, amikor a perverzek kínhalált halnak.

A kanapéjába törlöm a késemet, aztán a táskámba teszem.

RECCS!

Hegyezem a fülem, és megdermedek. A folyosó bejárati ajtó felőli végéről hallatszó suttogások miatt kiéleződnek az érzékszerveim.

Van itt valaki.

Egy másik áldozat, akit a gusztustalan írogatásával próbált idecsábítani?

Gyorsan felkapom a táskámat, mindent belepakolok, majd elindulok a ház hátsó részébe. Kimenni nem tudok, mert nincs másik kijárat, csak szobák és még több szoba. Az egyik padlója matracokkal van borítva, rajtuk kötelek meg mindenféle, és a látványtól elkap a hányinger.

Becsukom az ajtót, és egy másikon megyek be. Ez egy fürdőszoba, aminek vérfoltok vannak a mosdókagylóján, de ez azért megteszi.

Az ajtó túloldalán még több zörgést, még több léptet hallok. Egy, kettő, három? Nem tudom, hányan lehetnek, mert nem tudom őket megkülönböztetni. De egynél több ember. És az biztos, hogy fiúk.

A nevetés hangja hirtelen abbamaradt.

– Apám, ezt nézzétek! – mondja az egyikük.

– Atyavilág! – kiált fel egy másik. – Ő…?

– Meghalt – állapítja meg egy új hang.

– A picsába, valaki megelőzött minket!

Miben? A gyilkosságban?

Erősen szorítom a kilincset, a szívem meg a torkomban kalapál, ahogy próbálom kivenni a beszélgetésüket. Túl kíváncsi vagyok ahhoz, hogy ellépjek, pedig tudom, hogy veszélyes. Egy rossz mozdulat, és gyilkosként végzem, vagy még rosszabbként – halottként a perverz mellett.

– Azt a kibaszott, kurva életbe! – káromkodik a második srác. – Pedig mennyire vártam ezt!

Azta! Ezt jól hallottam?

Nem bírom megállni, hogy ne nyissam ki az ajtót, majd lassan előredőlve kikukucskálok a résen.

Három, kísértetiesen hasonló fehér jelmezt viselő alakot látok. Az egyikük, a sovány, megfogja a férfi kezét, és felemeli.

– Ja, tutira halott.

Ez az első srác volt, megismerem a hangját.

Még jobban kinyitom az ajtót, hogy jól szemügyre vehessem mindhármukat. Mindannyian kapucnis pulcsiban vannak, és annyira eltakarja őket a jelmez, hogy semmit nem látok belőlük.

– Hát, akkor nincs értelme tovább ezen a retek helyen maradni – jelenti ki a második srác. – Menjünk!

Még jobban előrehajolok, hátha esetleg megpillanthatom az arcukat, ha már így belekeveredtem ebbe, és nem tudok ellenállni a saját kíváncsiságomnak, hiába ismerem a kockázatokat.

A harmadik srác hirtelen a szája elé kapja a mutatóujját.

– Sss! Csendet!

Körbenéz.

Kihagy a szívem.

– Nem vagyunk egyedül.

Erre hirtelen mindhárman pásztázni kezdik a helyiséget.

És az egyikük, a sovány, egyenesen a szemembe néz.

KETTŐ

Lana

– Ott van!

Kivágom az ajtót, és gyorsan végigfutok a folyosón, mielőtt rám támadhatnának. A késemmel hadonászva feléjük, beugrom a konyhába, és épphogy elkerülöm az első srácot, aki ugrás közben el akarta kapni a lábamat.

A harmadik srác átugrik a pulton, de ellépek előle, majd a térdéhez vágom a táskámat, amiben megbotlik.

– A picsába! Gyere csak ide, te kis…

A bejárati ajtó felé kezdek rohanni, de félúton megragadják a hajamat, és hátrarántanak.

– Baszd meg! – kiáltom.

A szalag kitépődik a hajamból, én meg tökön rúgom a mögöttem lévő srácot.

A picsába! A szalag!

Nincs idő visszaszerezni.

A kijárat felé sprintelek, amilyen gyorsan csak tudok.

És a lábaim kivisznek az ajtón, és végre levegőhöz jutok.

– Elmenekül a csaj, te fasz! – kiabálja az egyikük mögöttem.

A motoromhoz rohanok, és a sisak felvétele nélkül felpattanok rá. A három srác kirohan az ajtón, és üldözőbe vesznek.

De mielőtt elkaphatnának, teljes erőből gázt adok.

Ahogy hátrapillantok, még látom, hogy egyikük belerúg egy kukába, aminek az egész tartalma az utcára ömlik.

De megúsztam.

Kurvára megúsztam élve.

De nem karcolások nélkül, és több kérdéssel, mint amit fel merek tenni.

Nathan

– Azt a kurva! – mormogom, ahogy a több helyen felvágott testet bámulom. Belerúgok egyet, hogy átforduljon. Csupa morzsa a teste, és nem volt ideje rendesen felöltözni, ami azt jelenti, hogy váratlanul érte a támadás. Ezzel együtt semmi nyoma nincs viaskodásnak. Semmi karmolás, semmi véraláfutás, semmi csonttörés.

Töprengve nézem. Szinte olyan, mintha hagyta volna, hogy ez megtörténjen.

– Képtelen vagyok elhinni, hogy valaki tényleg így élt – mondja Kai, és felvesz egy szakadt, csupa mocsok pólót. – Olyan szaga van, mint a szarnak és a halálnak együtt.

Milo egész testében megborzong, és öklendező hangot ad.

– A picsába, tedd már le azt! Hányni fogok!

– Micsoda? Ettől? – Kai meglebegteti előtte a pólót, mire Milo szinte előregörnyed.

– Jó ég, a kurva életbe! – És azzal Milo hányni kezd.

Kai eldobja a pólót, és elneveti magát.

– Egy lemészárolt test? Az oké. De valami mocskos ruha? Te itt húzod meg a vonalat?

Milo lehunyja a szemét, és összecsípi az orrnyergét.

– Úgy tűnik.

Belekotrok a faszi zsebébe, kiveszem a telefonját, majd rányomom a petyhüdt ujját, hogy feloldja.

– Nézzük csak, mit rejtegetsz!

Milo hangosan felsóhajt.

– Mikor végzünk? Nincs ebben már semmi jó, ha a meló el van végezve.

– Be kell vallanom, nagyon vártam, hogy ezt kinyírjuk – elmélkedik Kai, aztán feldobja a kését a levegőbe, és újra elkapja. – Milyen kár, hogy valaki megelőzött bennünket!

Végigpörgetem a pacák üzeneteit, nyomokat keresek, de csak lányokat találok… rengeteg kibaszott lányt, és mind olyan kurva fiatal. Undorító!

És ami a legrosszabb, hogy a meggyilkolása előtt éppen találkozott volna az egyikükkel. Remélem, időben elszabadult, és nem volt itt, hogy végignézze a halálát.

Ráadásul ilyen kegyetlenül brutális módon…

Megnézem a kezén lévő sebeket, az orrára és a szájára kenődött vért, a szemmel látható lyukat a nyakán. Mégis az lep meg a leginkább, hogy a kés még mindig a hasába van szúrva.

Azt hinné az ember, hogy egy gyilkos el akarja takarítani a nyomokat, ehelyett szuvenírt hagy hátra. Milyen gondatlan!

Kirántom a kést, és jól megnézem a nyelét, de nincsenek rajta ujjlenyomatok.

– Mit találtál? – kérdezi tőlem Kai.

– Az biztos, hogy ez az a faszi – válaszolom, és a holttestre nézek. – Hónapok óta csetel a lányokkal. De a legutolsó halálosnak bizonyulhatott.

Milo szeme elkerekedik.

– Várj… szerinted az egyik nő volt a gyilkos?

Kai előhalászik valamit a zsebéből.

– Ezt téptem ki a csaj hajából, amikor üldöztem az ajtó felé. Majdnem elkaptam, csak emiatt csúszott ki a markomból.

Feltart egy piros szalagot, ami úgy tekeredik a levegőben, mintha valamilyen koreográfiát adna elő.

Rámeredek, és közelebb lépek, de amint ki akarnám kapni a kezéből, Kai hátrahúzódik.

– Nana! Azé, aki találta – figyelmeztet vigyorogva.

Grimaszolok egyet.

– Ez lehet az egyetlen nyomunk, neked mégis azon jár az eszed, hogy velem játszadozz?

– Nem játszadozom! És ez nem fog minket sehová vezetni – állapítja meg, és a markába szorítja a szalagot. – Még ha tudnánk is róla ujjlenyomatot nyerni, abból nem derül ki, hogy ki tört be ide, és lopta el előlünk a zsákmányunkat.

– De legalább kiindulási pontnak jó lenne – erősködöm. – És te kurvára nem vagy ebben a hasznunkra.

– Törődj bele! Vesztettünk. Ennyi. Legközelebb több szerencsénk lesz. – Megvonja a vállát.

– A szerencse sosem pártolt mellém, és ezt te is tudod – válaszolom fogcsikorgatva. – Valaki lenyúlta a melónkat, és én ki fogom deríteni, hogy ki volt az.

– Mit számít ez egyáltalán? – Milo megvonja a vállát. – Most az egyszer megtörtént.

– Gondolod? – Mogorván nézek rá vissza. – Ugyanazt a faszfejt üldözte, ami azt jelenti, hogy ugyanazokat a helyeket keresi, mint mi.

Milo arca elfehéredik.

– A picsába!

– Pontosan – értek egyet, és ledobom a kést a földre. – Az a nő fenyegetést jelent. Meglátott bennünket.

Milo méregetve bámulja a testet.

– A sebekből ítélve nagyon sok düh szorult abba a nőbe.

Kai elvigyorodik, én meg vetek rá egy fagyos pillantást.

– Mi ennyire vicces?

– Le vagyok nyűgözve. – Kai feltartja a szalagot, és úgy vizslatja minden egyes szálát, mintha nyomot próbálna találni. – És valami azt súgja, hogy nem ez volt az utolsó alkalom.

Előveszem a telefonomat, és lövök egy fotót a szalagról, a holttesttel a háttérben.

– Ezt meg minek csináltad? – kérdezi Kai.

– Emlékbe – válaszolom, és mosolyogni támad kedvem. – Sosem tudhatjuk, mikor lesz szükségünk valami bizonyítékra, hogy itt járt.

Lana

Tegnap este lefürödtem, és jól aludtam az elkövetett gyilkosság ellenére, de mégsem tudok szabadulni a kellemetlen érzéstől, hogy valami rossz fog történni.

És mindez amiatt a három kurva srác miatt van, akik tönkretették a mókámat.

Lehunyom a szemem, kifújom a levegőt, majd iszom még egy kortyot a reggeli turmixomból.

– Mi a baj? – kérdezi Irina, miközben a déli napon sütkérezve rám hunyorog.

– Hmm? – Odanézek rá.

– Ez jó nagy sóhajtás volt – mondja.

– Ó, csak van némi szarság pár sráccal… – dünnyögöm, és kortyolok még egyet. – Semmi lényeges.

– Szarság pár sráccal? – Brooke kidugja a fejét Irina mögül. – Tegnap éjjel bulizni voltál?

– Csak néhány percre – válaszolom, amikor mindketten sasszemmel vizslatnak. – Csak ittunk néhány baráti italt. Nem nagy szám. – Témát váltok, még mielőtt elszabadulnak a dolgok. – És milyen óráitok lesznek még ma, csajok?

– Ööö… – Irina ránéz az órarendjére. – A közgazdaságtanra emlékeztem, de esküdni mertem volna, hogy utána is lesz valami.

Megigazítom a piros szalagot a hajamban, és várakozás közben a fűben ülő embereket figyelem. De a tekintetem megakad egy bizonyos szempáron, az egyik hófehér, a másik smaragdzöld.

A szökőkút mellett áll, mint tegnap, csak ezúttal egyedül. Két ujja között egy cigarettát tart, a tekintete meg ugyanolyan vadul perzsel, mint a cigaretta vége, miközben végignéz rajtam.

A gerincem mentén lassan felkúszik a borzongás… mert mindegy, mennyire próbálom, képtelen vagyok elpillantani róla.

Kai

Az a lány…

A tekintetem végigsiklik a csodálatos, ovális arcán, a dögösen kihúzott szemén, a keskeny állán és az éles arccsontján, ami pont olyan könyörtelen, mint a lelke. A gyönyörű telt, piros ajka láttán ki kell dugnom a nyelvem, és megnyalnom a számat, a bőre annyira világos, hogy még a rajta lévő fekete ruha sem tudja leplezni a tényt, hogy ritkán jön ki a napra.

Egy óvott hercegnő, akit az apja addig rejtegetett, amíg már nem tudott visszatartani.

És most itt tanul, úgy tesz, mintha része lenne a tömegnek.

De most már mindketten tudjuk, hogy ez csak egy színjáték, egy álarc, amit azért vesz fel, hogy akik szeretik, azt higgyék, ő többre képes annál az erőszaknál, amit mindannyian örököltek.

Kibaszott Lana Rivera…

Előveszem a piros szalagot a zsebemből, és még egyszer ránézek.

Lassan elterül egy vigyor az arcomon, ahogy felpillantok a lányra, aki nevetve űzi el az aggodalmait, és közben a szél finoman belekap a hajában lévő szalagba.

Úgy tűnik, az alma végül mégsem esik messze a fájától.

Még erősebben szorítom a szalagot, és azon gondolkozom, hogy elmondjam-e ezt Milónak és Nathannek.

Hogy megadjam-e nekik az alkalmat, hogy ők vallathassák ki… vagy hogy inkább magam csináljam.

Egyes-egyedül, csak te meg én.

Gyilkos a gyilkossal.

Ó, te kis erőszakos cicus… Megtaláltalak!

Menekülhetsz, ameddig csak akarsz… De meg fogom találni a módját, hogy kicsalogassalak a rejtekhelyedről.

És amikor ez bekövetkezik, kurvára sokat fogok veled mókázni.

HÁROM

Nathan

Hetekkel korábban

– Várjanak, várjanak, várjanak, ne vigyék el az autónkat! – kiabálok a szüleim villájába beözönlő emberekkel.

– Bocs, haver, én csak a munkámat végzem – mondja a srác, aki bepattan a kocsiba, és úgy indítja el, mintha az övé volna.

Felhívom a családunk ügyvédjét.

– Mit csinálsz? Azért fizettünk téged, hogy ezt megoldd, mégis még több mindenért jönnek!

– Te is tudod, hogy én sem vagyok képes azt helyrehozni, amit a szüleid tönkretettek – magyarázza az ügyvédünk. – Jobban oda kellett volna figyelniük a pénzügyeikre.

Pénzügyek.

Mintha lett volna ilyen.

Az egész mindig csalás és vesztegetés volt, és most, hogy kiderült a közvélemény számára, a családomnak annyi. A szüleim börtönben vannak, valószínűleg életük végéig, a nevem meg örökre bemocskolódott.

Érzem, hogy eluralkodik rajtam a pánik, és a hangom sivításként tör fel a torkomból.

– De neked kellett volna kihúznod őket ebből a csávából! Muszáj csinálnod valamit! Bármit!

– Meg van kötve a kezem, Nathan. Felsőbb körökben azt akarják, hogy a szüleid megbukjanak.

– Hogy micsoda? – Elkerekedik a szemem.

Őket… használják arra, hogy példát statuáljanak?

A faszomat. A rendőrök eleinte elfogadták a kenőpénzt, most meg hirtelen, hogy nyilvánosságra került, lelkiismeretesek lettek?

– Ez így nem jó, és ezt te is tudod – vicsorgom a telefonba. – Pénzre van szükségünk a túléléshez.

– Nézd, én örömmel segítenék, de te is ugyanúgy tudod, hogy a szüleid pénzügyi gondjai nem csak a vállalkozásaikat érintették – hadarja az ügyvédünk. – Ez jóval túlmutat azon, aminek az elvégzéséért fizettetek nekem, és én nem fogok velük együtt bukni. A munkám kockára tétele egy dolog, de ez? Ez már túl sok nekem.

Remeg a telefont fogó kezem.

– De semmink nem marad utánuk. Egy cent sem. Még a ház sem…

– Tudom, fiam. Sajnálom. És ez csak rosszabb lesz.

Nyelek egyet, de a torkom túl száraz, és kapar ahhoz, hogy ez bármin javítson.

– És ha van eszed, összeszeded az összes készpénzt, amit találsz, fogod a húgodat, és lelépsz. – Komollyá válik a hangja. – Hagyd el ezt az istenverte várost, Nathan, mielőtt téged is bekebelez!

És még azelőtt megszakítja a vonalat, hogy bármit mondhatnék.

Most

Izzadtan és tágra nyílt szemmel ébredek. A szívem őrülten zakatol.

A picsába.

Felkelek, megdörzsölöm a homlokomat, így próbálom elűzni a rémálmot, de semmi nem működik. Az emlék sosem múlik el.

Megnézem a telefonomat és az üzeneteket, amiket kaptam.

Romeo: Hozd el a lóvét a Spine Ridge Mountain alján lévő parkolóba, este kilenckor! A dátumot tudod. És ha nem leszel ott a pénzzel… tudjuk, hol találunk, öcsi.

A kezem csaknem összeroppantja a telefont, ezért félrehajítom, még mielőtt eltörném.

A picsába, hogyan fogok ebből a káoszból kikeveredni, amit kurvára nem is én okoztam?

Hallgatnom kellett volna az ügyvédünkre, és elhúzni innen Roryval.

Istenem, kurvára remélem, hogy nem mérges rám túlságosan, amiért a nagynénjénél hagytam. De mégis mit kellett volna csinálnom?

Hangosan sóhajtok egyet. Így képtelen vagyok aludni.

Kimászom az ágyból, kinézek az ablakon, és a holdat bámulom, ahogy mindig szoktam, amikor kivagyok. De mostanában semmi nem nyugtatott le. Mintha bármerre néznék, bárhová mennék, a sors nyilai lassan utolérnének.

Hangosan felnyögve kimegyek a szobámból, és addig bolyongok a folyosón, amíg Milo szobájában találom magam. Hangosan horkol, széttárt karokkal és lábakkal van elnyúlva az ágyán.

Mint akinek semmi gondja a világon.

Elvigyorodok. Mintha a pálcikaember-alakjával szüksége volna ennyi helyre azon a hatalmas franciaágyon.

De felkelteni sem akarom.

Hirtelen az asztalán lévő papírfecnire nézek. Felveszem, és végigolvasom. Egy ezer éve megrendezett buli meghívója a Koponya és Kígyó Közösséghez.

Miért őrizheti ezt? Elment ebbe a buliba? Vagy valami más okból tartotta meg?

Előveszem a telefonomat, lefotózom, és azonnal megnyitom a fájljaimat, hogy elküldhessem a képet a szerverre, de ekkor meglátom a fotót, amit alig néhány napja készítettem Roryval a szokásos heti találkozásunkkor, ami miatt muszáj megállnom és bámulnom.

Bárcsak megakadályozhattam volna ezt!

Bárcsak meg tudtam volna állítani a szüleimet, és elvittem volna a húgomat, mielőtt túl késő!

– Nem tudsz aludni?

Kai hangja hallatán megfordulok.

– Rémálmok – válaszolom, és leengedem a telefonomat.

Kai összefont karral az ajtófélfának dől.

– Gyakran csinálod ezt?

– Csak akkor, ha szükségem van rá – válaszolom, és közömbösen érint a kérdése. – De nem akarom felébreszteni.

– Érdekes… – Kai mosolyogva töpreng, aztán a telefonomra pillant. – Ro hogy van?

Bakker! Észrevette.

– Jól – válaszolom, és megköszörülöm a torkomat. – Minden tőlem telhetőt megteszek, hogy biztonságban tudjam.

– Jó ezt hallani – mondja. Felém lép, és kikapja a fecnit a kezemből. – Hmm… hát, ez még érdekesebb. Egy régi buli volt, de úgy emlékszem rá, mintha tegnap lett volna.

– Milóval voltatok? – kérdezem.

– Csak azért, hogy lecsekkoljuk a csajokat. Vad éjszaka volt – feleli Kai, és újra összefonja a két karját. – De ha belegondolok… egy ilyen buli még hasznosnak is bizonyulhat.

Felvonom a szemöldököm.

– Miért?

– Rengeteg pia, rengeteg ember – mondja. – Ami mérgező kombináció.

Méregetve nézem.

– Térj a lényegre!

Felém hajol, és úgy vigyorog, mint egy faszfej.

– Az egész egyetem tele van gazdag kölykökkel. Gondolj csak bele, az összes táska őrizetlenül marad… és azokat a táskákat mi átkutathatjuk kápé után.

Na, most már közös nyelvet beszélünk.

– Folytasd!

– A mattrészeg emberek nem fogják észrevenni, hogy eltűnt néhány ékszerük vagy a bankkártyájuk – mondja, és csillogó szemekkel nézi a lapot.

– Szóval bulit akarsz szervezni? Hol?

A mellkasomnak nyomja a papírlapot.

– Pont. Itt.

Lana

A vállamra lendítem a táskámat, és kijövök a teremből. Nagyon örülök, hogy ezen a héten már nem lesz több közgazdaságtan. A kantin felé indulok, ahol Irina és Brooke várnak. Leülök melléjük a jegeskávémmal, és végre belekortyolhatok.

– Helló, bébi! – Jason ül le mellém, átkarolja a vállamat, én viszont leemelem magamról a karját.

– Ne hívj így! – szólok rá.

– Miért ne? Nekem tetszik – mondja kacsintva, és felém hajol, hogy arcon pusziljon. – Mikor fogunk újra összebújni?

Nekem tényleg nincs ahhoz kedvem, amin neki járhat az esze. Csak néhányszor feküdtünk le, de soha nem tettük hivatalossá a kapcsolatunkat, aminek én örülök.

– Jól van, felejtsd el! – veti oda Jason, amikor nem válaszolok, aztán el is megy.

– Fura – elmélkedik Irina a szemét forgatva.

Hangosan felsóhajtok.

– Mesélj!

– Mára végeztél? – kérdezi Brooke. – Nekem van még egy.

– Aha – felelem. – Sajnálom, csajszi.

– Nem kell, imádom a marketinget. – Belekortyol a kávéjába. – Nagyon sok jópofa dolgot tervezhetek.

– Szuper, bárcsak én is tudnám használni azokat a programokat, de amint megnyitom őket, teljesen kínai – panaszkodik Irina. – Sőt, igazából a legtöbb órámmal kapcsolatban azt érzem, hogy kínai.

Kérdőn nézek rá.

– Biztos, hogy akkor a megfelelő egyetemen vagy?

Megvonja a vállát.

– A szüleim azt akarták, hogy ide járjak. Én viszont csak hozzá szeretnék menni egy gazdag infós sráchoz, és stresszmentes életet akarok élni. – Vigyorogva felteszi a napszemüvegét, nekem pedig muszáj ezen nevetnem.

– Ó, mégis miről beszélsz? – Brooke meglöki a vállát. – Nincs is erre szükséged. A szüleid ki vannak tömve, és te vagy az egyetlen gyerekük. Ha nem csinálsz semmit sem, akkor is el van rendezve az életed.

– És veled mi a helyzet? – faggatom Brooke-ot. – Neked van bármi terved a jövőddel kapcsolatban?

Brooke megvonja a vállát.

– Én csak egy Wall Street-i pénzügyi cégnél akarok dolgozni.

– Hűha! Ambiciózus célok – állapítom meg.

– Aha – feleli, és kinyit egy zacskó chipset. – Nem elégszem meg kevesebbel a kibaszott legjobbnál. Az egyetlen szar dolog ott a férfiak.

Felhorkanok.

– Dehát mindenhol vannak, nem?

– Nem. Meggyőződésem, hogy legalább egy engedelmes férfinak léteznie kell, aki kész a lábaim elé borulni – morfondírozik, és harap egy falatot.

– Ez igen – mondja Irina bólintva. – Tetszik.

Kihasználom az alkalmat, és ellopok tőle néhány chipset, amiket a számba tömök. Ekkor veszem észre, hogy az egyik Fantom társaságos srác éppen szórólapokat ragaszt körbe a kafetéria falára, a féloldalas sántikálása miatt akad meg rajta a szemem. Ő a szőke hajú, és a kezén lévő egyértelmű csonk felkelti a figyelmemet. Miféle erőszakban kell valakinek ahhoz részt vennie, hogy elveszítse egy ujját?

– Ó, odanézzenek, Lanának bejön Nathan?

Majdnem a torkomon akad a chips, amikor próbálom lenyelni.

– Micsoda?

Brooke a sarokra mutat, ahol a srác további szórólapokat ragaszt fel, nem törődve azzal, hogy bámulom.

– Elég sokáig bámultad, Lana.

– Pedig már van barátja – jegyzi meg Irina huncut hangon.

– Várjunk csak, komolyan? – Brooke meglepett képet vág. – Hogyhogy nekem soha nem meséltél róla?

– Tulajdonképpen nem igazán – mondom egy vállrándítással. – Ez inkább olyan barátok extrával dolog. – Egy nevetéssel intézem el, mintha semmiség volna. – Mindegy is, csak érdekeltek a szórólapok.

– Hát, ebben az esetben… – Irina felpattan a székéről, és elrohan, mielőtt megállíthatnám.

És nem hiszem el, egyenesen a srác felé tart!

Nem szeretem a bátyámat hallgatni, de nem figyelmeztetett volna azokra a fantomos srácokra, ha nem volna komoly. Ismer engem. Tudja, hogy mire vagyok képes. De azok a srácok… ők a megtestesült veszély.

Irina megragadja a fiú karját, aki erre hátrafordul, hogy ránézzen. Egy ideig beszélgetnek, de ilyen távolságból lehetetlen meghallani, hogy miről. A srác ad neki egy szórólapot, mire Irina vidáman bólint… aztán rám mutat.

Kifut az arcomból a vér, amikor Nathan átható kék tekintete találkozik az enyémmel, a csontig hatoló nézése szinte kirángatja a lelkemet a testemből. Beleszánt a hajába, amit egy laza, öntelt mosoly követ. És pusztán ettől az egy pillantástól meghűl az ereimben a vér.

Tudja.

Tudja, hogy ki vagyok.

Látom a pillantásából.

Mintha csak arra vágyna, hogy azzal bántsa a bátyámat és a barátait, ami a legjobban fáj… hogy fogja a francos testemet, és úgy használja, ahogy csak akarja.

Vagy azzal, hogy megöl engem.

Idegességemben kitágul az orrcimpám, majd megfordulok, és felszegett fejjel egy nagyot kortyolok a kávéból.

– Kíváncsi lennék, hogy miről beszélgetnek – dünnyögi Brooke.

– Nem tudom, de nem is érdekel – közlöm.

Irina futva jön vissza, és úgy ül le, mint egy szteroidoktól felspannolt gyerek.

– Ezt figyeljétek! Buli lesz!

– Óóó, hadd nézzem csak! – lelkendezik Brooke, és elcseni a szórólapot. – Mindenki ott lesz.

– Én nagyon is megyek – mondja Irina. – Akartok együtt menni?

– Naná, jól fog jönni egy kis vidámság ennyi óra után – válaszolja Brooke.

– Én meg ha valahol találni fogok egy férjnek való gazdag pasit, akkor az ott lesz – ábrándozik Irina.

Brooke átkarolja a vállamat.

– Te is jössz, ugye, Lana?

– Ha azok a srácok is ott lesznek… – morgok.

– Kit érdekel? Az egész iskola ott lesz. Nem kell róluk tudomást venned, csak szórakozol. – Elkapja a poharamat, és a szám elé emeli. – Igyál még egy kortyot! Vagy húszat. Aztán mondj igent! És igyuk le magunkat!

A parti estéjén belebújok a piros csipkeruhámba, ami tökéletesen rásimul a testemre. Miután felragasztom a műszempillát, és felkenek egy kevés szempillaspirált, tussal megrajzolom a tökéletes macskaszemet. Magas lófarokba kötöm a hajamat,
a frufrumat szabadon hagyom, felfűzöm a szalagot, végül lefújom spray-vel, hogy rögzítsem az egészet.

Úgy nézek ki, mint a Macskanő, csak fekete helyett pirosban, és imádom ezt a megjelenést.

– Azta, dögös vagy! – dicsér meg Irinia, és az ajtófélfának dőlve kacsint. – Készen állsz, ribi?

– Készen állok összetörni néhány férfi szívét, akik azt hiszik, hogy van esélyük – elmélkedem, és kilépek az ajtón.

– Ó – ölel át Irina –, szinte sajnálom őket! Szinte.

– Jól néztek ki, csajok – mondja Brooke, miközben a folyosón közelít felénk csillogó, világoskék ruhában. – Menjünk bulizni!

– Amúgy hol van a buli? – kérdezem.

Irina rám kacsint.

– Majd meglátod.

Kisétálunk az ajtón, és keresztülvágunk a kampuszon a zsúfolásig megtelt épület felé. A zene harsogva szól a házfalakon kívül is, belülről ritmusra villódzó lila és piros fények szűrődnek ki az éjszakai égboltra, és az egész úgy vonzza az embereket, mint fény az éjjeli lepkét.

Az ajtóban jó néhány biztonsági őr állítja meg az embereket, hogy átnézzék a táskákat, és meggyőződjenek arról, hogy senki sem próbál másokat váratlanul megkéselni. Kezdek elgondolkozni azon, hogy mégis milyen buliba tartunk.

– Gyertek, ide fel! Ismerem azt a srácot – mondja Brooke, és felcibál mindkettőnket a lépcsőn, kikerülve a sort. – Szia, Leo!

– Brooke… Látom, csak eljöttél – szól oda az egyik bejáratban álló srác.

– Csak azért, mert te itt vagy – nyávog Brooke, és profiként tolja felfelé a melleit.

– Csinos vagy, mint mindig – udvarol Leo kacsintva. –
A táskákat szeretném kérni.

Mindannyian megmutatjuk a ridikülünket, amiket egyesével át is vizsgál. Annyi eszem van, hogy olyan helyre ne vigyem magammal a késeimet, ahol mások megtalálhatják.

– Minden oké. Csak ti hárman vagytok? – kérdezi.

– Aha, ennyien – válaszolja Brooke.

Valamit előkotor az ajtó melletti sporttáskából, és idehozza nekünk.

– Tessék!

Mindannyiunknak ad egy fehér álarcot, ami eltakarja a szemet és az orrot.

Ilyet simán lehet venni boltban, vagy mi?

– Ez meg mi? – kérdezi Irina.

– Előírás – feleli Leo. – Buliszabály. Mindenkinek muszáj álarcot viselnie. – Idehajol hozzánk, és suttogva folytatja: – Még sejtelmesebb ettől.

– Ó, imádom! – csacsog Irina, szorongatva a borospalack nyakát, amit Brooke hozott. – Ezt is bevihetjük?

– Naná! Minél több a pia, annál jobb! – mondja a fiú óriási mosollyal.

Mindkét lány úgy teszi fel az álarcot, mintha semmiség volna, aztán mosolyogva belépnek az ajtón, és hívnak, hogy menjek én is. Végül beadom a derekamat, és felteszem az álarcot, és amíg utánuk indulok, azon jár az eszem, hogy mégis ki a fene szervez egy dresszkódos bulit a kampuszon.

A hely csodálatos, mint egy régi viktoriánus kastély, amit sötét faborítású, aprólékos motívumokkal díszített lépcsők tesznek teljessé. Minden szabad helyet festmények takarnak, és mindegyik ajtó mellett egy kecses szobor tornyosul. A padló igazi márvány, a hatalmas előtér teteje pedig egy hatalmas üvegkupola. A csodálatos látvány miatt muszáj még egyszer visszanéznem.

De aztán a lépcső tetejéről lelógatva meglátom a fekete zászlókat, amiken mind a Fantom-logó látszik. Egy fehér álarc takarja el egy koponya arcának a felét.

Azon a három srácon ugyanilyen álarc volt azon az éjszakán, amikor kioltottam valakinek az életét.

És lassan kezd leesni, hogy éppen egy veszélyes hibát követtem el.

– A Fantom Társaság – dünnyögöm magamban.

Ó, atyám!

Ezen a kampuszon vannak.

Tudhattam volna. Rögtön rájöhettem volna, amikor ez a Nathan nevű srác ragasztgatta a szórólapokat a falra, de akkor azt hittem, hogy segít valakinek.

Milyen hülye vagyok!

Ez egy Fantom-buli, és a srácok, akik ott voltak abban a házban, amikor azt a nyomorultat megöltem, szintén fantomos srácok.

A picsába!

Csorog az izzadság a hátamon, miközben próbálok nem zavarodottan viselkedni. Erősen megszorítom a ridikülömet, ahogy felsétálok a lépcsőkön, és követem Irinát meg Brooke-ot a Fantom Társaság házába, az egyetlen helyre, amire a bátyám azt mondta, hogy soha be ne tegyem a lábam.

Atyám, ha tudtam volna, hogy a buli itt lesz, soha nem mondtam volna igent!

Nem azért, mert félek, hanem mert tényleg nem akarok találkozni azzal a három seggfejjel, és azt sem akarom, hogy ők fussanak belém. És mindezeken felül nem akarok szembenézni Felix dühével, amikor rájön, hogy itt jártam.

Két ujjal megérintem az álarcot, és a kezembe sóhajtok. Kurvára remélem, hogy amíg itt vagyok, ennek az álarcnak sikerül elfednie a kilétemet.

– Lana! Lana! – Irina a folyosó középéről integet nekem.

Hát, ez fantasztikusan sikerült!

– Mire vársz? Gyere már, mindenki itt van! – Két szélesre tárt ajtóra mutat, amik egy hatalmas bálteremnek tűnő helyiségbe vezetnek.

De fölötte az emeleten egy öltönyös férfi vonzza magára a tekintetemet. Még innen is jól látszik az izmos teste a zakója alatt, amely a derekára feszül, a vastag nyakizmai köré pedig egy piros nyakkendő tekeredik szorosan. Az álarc eltakarja a mögötte lévő idegent, de a széles áll és a finom borosta így is kilátszik, és attól, ahogy alig láthatóan megfeszül a lefelé görbülő ajka, elakad a lélegzetem. Az egyik kezével a korlátot fogja, a másikban egy műanyag pohár van, és egyenesen engem bámul. A fehér álarc felét eltakarják a sötét, félhosszú, hullámos tincsek, viszont a másik oldalán egy hátborzongatóan zöld szem találkozik az enyémmel.

És van valami abban, ahogy csillog, mintha valami halvány mosoly látszana, amitől feláll a hátamon a szőr.

Levegő után kapok.

Vívódom, hogy bemutassak-e egy jó nagy középső ujjat a bátyámnak és az apámnak azzal, hogy követem Irinát és Brooke-ot, vagy inkább fussak, ahogy bírok.

Brooke visszaszalad hozzám, és belém karol.

– Minden rendben?

– Jól vagyok. Csak eszembe jutott valami.

– Az agyalást hagyd az órákra! – duruzsolja. – Gyere, táncoljunk!

Brooke a bálterem táncparkettjére vonszol, és onnan már nincs visszaút.

NÉGY

Kai

Amint meglátom azt a piros szalagot, tudom, hogy ő az.

Az én kis erőszakos cicusom.

Lana Rivera, végre eljöttél az én kibaszott területemre.

Tudtam, hogy rá fog harapni a csalira. A barátnőit olyan könnyű volt rávenni, hogy eljöjjenek a buliba, és naná, hogy magukkal cipelték őt is.

Sötét vigyor terül szét az arcomon, ahogy a korlátot szorítva meredten nézem őt. Végigpillantok a piros csipkeruháján, a teste úgy simul az anyagba, mint egy kemény cukorka a csomagolásába, ami arra vár, hogy kibontsák, és egészben elszopogassák. Kurvára várom már, hogy a számban érezzem az édességét.

Végre rám pillant lentről, és a picsába is, a félelem, ami lassan a szemébe telepszik, színtiszta varázslat.

Igen, kiscicus… Ismerem minden mocskos kis titkodat.

De te tudod egyáltalán, hogy én vagyok az?

Tisztában vagy te azzal, hogy mi mindent szabadítottál el bennem?

A barátnője hirtelen odaszalad hozzá, és ezzel megtöri a varázslatot, de nem bánom. Ezer ember közül is egyszerűen meg tudnám mondani, melyik ő.

A nyelvemmel végigsimítom a fogaimat, és az jár a fejemben, hogy bárcsak tudna olvasni a gondolataimban, és látná, hogy hányféle módon fogom őt sikításra bírni.

A barátnője berángatja a bálterembe, de előtte még egyszer felpillant rám, felbátorítva a bennem lappangó ragadozót.

Amint megláttam, tudtam, hogy megtaláltam, amit kerestem – egy kihívást. Valamit, amit meg kell hódítani. Valamit, amit meg kell szelídíteni.

Erősebben markolom a korlátot.

Amióta elveszítettem az egyik szememet, nehezemre esik a beilleszkedés, folyamatosan szembesülnöm kell a torzulásommal és azzal, hogy ez milyen hatással van másokra. Sehova nem tudok úgy menni, hogy ne bámuljanak meg, és emiatt legszívesebben soha többé ki sem mozdulnék ebből a kastélyból.

De ezek az álarcok… ezek kiegyenlítik a pályát.

Lehetővé teszik, hogy olyan életet éljek, mint amire emlékszem, hogy éltem.

És annyira vágyom rá, hogy valósággal ki vagyok éhezve egy olyan lány puszta ízére, érintésére, aki nem lehetne az enyém. Egy lányra, akit nem szabadna meghódítanom.

– Te meg minek öltöztél? Az operaház fantomjának?

Hangosan felsóhajtok a kérdést követő felhorkanás hallatán.

– Kösz ezt a csodás bókot, Milo.

– Jó, de hát mégis mi ez a szerelés?

Megragadja az öltönyét, és úgy cibálja, mintha le akarná tépni magáról, és inkább meztelen valaggal le-föl járkálna.
És őszintén? Nem lennék meglepődve, ha megtenné. Ha nem most, akkor legkésőbb az este végéig.

– Úgy érzem magam, mintha egy öltönyös bagoly lennék, hú-hú! – Belefog egy kínos táncba, és úgy dugja az ujjait a feje fölé, mintha a világűrből próbálna baglyokat idézni ide. – Nézz erre a kurva álarcra! Nevetséges!

– Szerintem jól néznek ki – mondom, és összefont karral a korlátokat tartó vastag fagerendának dőlök. – Ráadásul nem véletlenül hívnak minket Fantomoknak.

– Igaz – ismeri el Milo, és a kezét a vállamra teszi. – De nem ezért tetted kötelezővé, ugye?

Ráncba szalad a homlokom, és a szívem gyorsabban kalapál. Rájött volna az igazságra? Vagy csak játszadozik velem, hogy információt csalogasson elő az agyamból?

– Nyugi! – dünnyögi. – Tudom, hogy nem szereted, ha meglátják az arcodat. Úgyhogy inkább mindenkit elrejtettél. Ügyes!

Megkönnyebbülten sóhajtok.

– Aha. Ez határozottan segít.

– Akkor miért vagy még itt fent? – érdeklődik vigyorogva. – Menj, és érezd jól magad, élvezd a bulit! Vegyülj! Táncolj! Gyűjts adományokat! Üríts ki néhány zsebet! Idd le magad!

Megrázom a poharamat, amire lenéz, majd fölé hajol, hogy beleszagoljon.

– Ez nem pia.

– Kevert kóla – válaszolom.

– Mivel kevert? Almalével?

Felhorkan, mire belenyomom az arcát a pohárba, az italt meg leerőszakolom a torkán.

– Tessék! Most már tudod.

Milo köhögve kapkodja a levegőt, majd félrehajítja a poharat, és törölgetni kezdi az italcseppeket az álláról.

– Baszki! Ez igazából finom volt. Eper?

– Én megmondtam! – vágok vissza, és zsebre tett kézzel elsétálok. – Fekete cseresznyés vodka és gránátalma, ha már ennyire akarod tudni.

– Várj, csak így itt hagysz lucskos képpel? – kérdezi. – Ki fogja rendbe hozni?

– Könyöröghetsz Nathannek – javasolom, és rákacsintok. – Tudom, hogy szereti.

Milo a szemét forgatja, de én elindulok lefelé a lépcsőn, elszántan, hogy megtaláljam a lányt, akit kinéztem magamnak. Biztosan a bálteremben van, a barátnőivel táncolja át az éjszakát, és jól érzi magát, mintha semmi rossz nem történhetne. De tudom, hogy abban a néhány másodpercben, amíg a tekintetünk összeforrt, látta a teljes és tökéletes káoszt, ami őt egészben fel fogja falni.

Belépek a bálterembe, és a táncparkett széléről nézelődöm. A zene üvölt a fülembe, de nem foglalkozom vele, inkább a lány után pásztázom a helyiséget. Nem nehéz a szalagot kiszúrni a tömegben. Vörös zászlóként tűnik ki, vonz magához.

Amíg meg nem látom azt, amivel nem számoltam.

Hogy egy másik fickóval táncol… És ettől elborul az agyam.

A srác szorosan öleli a derekát, és olyan közel van a lányhoz, hogy hozzádörgöli magát, amitől kezd forrni a vérem.

Az én nőmet fogdossa.

És ha nem veszi le róla sürgősen a kezét, ma este még le fogom vágni.

Lana

Irina és Brooke között táncolok, Jason meg hátulról dörgöli magát hozzám. Egészen addig nem érdekel, amíg elzsibbaszthatom az agyamat, ahogy a zenére táncolok, és egyre részegebb és részegebb leszek.

Meg vagyok lepve, hogy Jason megtalált a tömegben. De aztán meg eszembe jut, hogy tudja, miként ismerjen fel a béna táncmozdulataimról, főleg most, hogy kezdek becsípni.

Az egyik kezemben egy piros poharat szorongatok, amiben néhány csepp pezsgő maradt. De nem fogom hagyni, hogy az alkohol hiánya elrontsa a mókát. Egy nagy mosollyal megperdülök Jason körül, és a seggére csapok, aztán Irinával kezdek táncolni. Brooke két srácot váltogat a táncparketten, és nem is tudom ezért megszólni. Ha Jason nem tapadna rám matricaként, én is ezt tenném.

Mindenki csodálatosan érzi magát, ám amikor kiiszom a poharamban lévő utolsó cseppet is, még szomjasabb leszek, és rájövök, miként nyerhetnék egy kis időt arra, hogy egyedül táncolhassak.

– Jason – dünnyögöm neki, miközben hozzám dörgöli magát.

– Mi újság, bébi?

– Tudnál ebbe hozni valamit? – kérdezem. – Szomjas vagyok.

– Persze. – Elveszi a poharamat. – Pezsgő?

– Ismersz – válaszolom, majd mielőtt még eloldalazna, olyan erősen a fenekemre csap, hogy majdnem felsikítok.

– Seggfej! – mormogom, mire Irina és Brooke felnevetnek.

Amikor a helyiség váratlanul elsötétül, a tekintetünket kapkodva mindannyian megállunk, majd hirtelen felkapcsolódnak a lézerfények, és mindenki őrült módjára kezd táncolni. Mélyen dübörög a basszus a dalban, a techno ritmusa meg olyan szenzációsan szól, hogy Irina és Brooke nélkül csapatom, akik egy sarokban táncolnak néhány sráccal.

Valaki hirtelen átkulcsolja a derekamat, és magához húz táncolni. Hátrapillantok, mire egy álarcot látok, de túl sötét van ahhoz, hogy kideríthessem, ki az. A mozdulatai viszont…

Fülledt, eszméletlenül erotikus, mintha a testünk összefonódott volna, és együtt táncolna a dal ritmusára.

És egyszerűen nem bírok ellépni, mindegy, hányszor mondja az agyam, hogy el kellene.

Nem tudom, ki ez az ember, bárki lehet, akár még Jason is. A testemet szorító bőrkeményedéses kezéből ítélve az biztos, hogy egy srác.

De Jason sosem táncolt még velem így, mint aki nemcsak szórakozni akar velem, hanem megmozdítani a lelkemet. És ahogy a keze felkalandozik a hasamra, és a csípőm közelít az övéhez, hevesebben kapkodom a levegőt, és a szívem összevissza kezd kalapálni.

Valójában meg van tébolyodva, ahogy a táncpartnerem ajka forró levegőt lehel a fülem alá, és úgy időzik a bőröm fölött, mint aki érintés nélkül akarja megcsókolni. És bassza meg, már majdnem felé is dőlök, és hagyom.

– Jason? – suttogom hátra.

– Na, még egyszer…

A hang olyan mély és rekedtes, hogy elakad a lélegzetem, miközben a testem továbbra is ring a karjai között.

– Ki vagy te?

Érzem a bőrömön, ahogy elmosolyodik.

– Akinek csak akarsz.

Megperdít, és átkarolja a testemet. De a helyiségre telepedő sötétség miatt még így sem tudok egy pillantást sem vetni az arcára, pláne nem a szemére.

A francba!

– Mit akarsz? – préselem ki magamból, és azon gondolkozom, hogy el kellene húzódnom tőle, mielőtt a kezéből csont lesz. Mert Jason nagyon nem fog örülni, ha visszajön.

A stroboszkóp fényében veszélyes vigyort látok szétterülni az idegen arcán.

– Táncolj velem!

Mielőtt jobban szemügyre vehetném, újra megperdít, összeérő csípővel táncolunk, a dögös mozdulatait olyan szexi lábmunkával vegyíti, hogy Jason elbújhatna mögötte. Nagyon örülök, hogy nincs itt, és nem látja, miként táncoltatnak engem.

– Várj, van barátom! – dünnyögöm.

Nem árt néha hazudni, ha az a biztonságomat jelenti, és legalább így Jasonnek is van valami haszna.

Hirtelen az idegen hátradönt, mire majdnem elesem, de a tenyerével elkapja a derekamat, és megtámaszt. És ebben a pillanatban nagyon is érzékelem az összes ujját, ahogy finoman a bőrömbe nyomódnak. Fölém hajol, és a farkasszerű fogai veszélyesen közel kerülnek a nyakamhoz, ahogy azt suttogja:

– Már nincs.

Leesik az állam a hangjából sütő szemérmetlen arrogancia hallatán.

De ekkor kinyújtja a nyelvét, megnyalja a nyakamat, és ettől, te jó ég, szinte felnyögök.

Csupán a nyelve hegyével szánt végig a kulcscsontomtól az államig. Ám egyetlen ilyen nyalás, pusztán ennyi elég ahhoz, hogy megadjam magam.

Mi a picsa?

Újra felhúz, és közel tart a testéhez, miközben lágyan mozgunk a zenére, a kezünk összekulcsolva, és fogalmam sincs, hogy el tudnám-e engedni, ha akarnám.

Az arca az enyém mellett van, és a testét érzem a testemen – vastag comb, kemény hasizom, kigyúrt, de szálkás, pusztításra tervezve.

Az ajkai a fülem közelében időznek, és belesuttogja a halálos szavakat.

– Tudom, hogy mi vagy… cicus. Egy gyilkos.

Elkerekedik a szemem.

Hátrahúzódom, nagyon szeretném látni, hogy ki az, de ezek a rohadt fények nincsenek a segítségemre. Viszont amint ezt teszem, elengedi a kezemet, és mint egy szellem, eltűnik a tömegben. Én meg itt maradok dübörgő szívvel és lüktető puncival.

Cicus.

Gyilkos.

Két dolog, ami azon az éjszakán voltam, amikor találkoztam azzal a három sráccal.

Itt vannak!

ÖT

Lana

Megrándul egy ideg a nyakamban, ahogy meredten bámulom a körülöttem táncoló embereket, hogy vajon merre lehet a srác, majd gondolkodás nélkül elkezdem letépni az álarcot az emberekről, hátha fel tudom fedni. Mindenki úgy néz rám, mintha megőrültem volna, de nem érdekel.

– Hol vagy? – kérdezem a következő sráctól, miközben lekapom az álarcát. – Te vagy az?

– Hé, el a kezekkel…

– Lana! – kiáltja Irina a helyiség túloldaláról, majd elindul felém. – Mi a baj?

Az előttem lévő random srác, aki épp csak a barátnőjével próbált táncolni, és Irina között kapkodom a tekintetemet, akinek látszólag fogalma sincs, hogy mi zajlott a táncparketten köztem és a jóképű gyilkos között.

Én viszont tudom.

Tudom, hogy miféle férfi fogdosott össze, és nem fogom hagyni, hogy megússza.

Kiviharzok a bálteremből, dühösen és halálra rémülten. Akárki is volt a srác, aki könnyedén az ujjai és a nyelve köré csavart, ismeri a legsötétebb titkomat.

Nincs más választásom, meg kell ölnöm.

Körbepillantok az előtéren, a cseverésző emberek között és az italosasztal mellett keresem, de nincs itt. Viszont meglátok egy öltönyös alakot az emeletre rohanni. És a léptei gyanúsan dühösnek tűnnek.

A nyomába eredek, elkezdem átverekedni magam a tömegen, közben le nem veszem a szemem a srácról, viszont gyorsan eltűnik, és nem érem utol. Annyira néztem a fenti korlátot, hogy véletlenül nekimegyek valakinek.

– Lana? – Jason ismerős hangja miatt elpillantok a srácról.

– Bocsi – dünnyögöm.

– Jól vagy? Feldúltnak tűnsz – állapítja meg. – Téged is kirabolt valaki?

Felvonom a szemöldököm.

– Is?

– Most voltam a ruhatárnál, és a Valentino táskám eltűnt – mondja. – Gondolom, valaki lenyúlta.

– Hát, inkább magaddal kellett volna vinned – okoskodom. – Nézd, nekem most muszáj mennem.

Azzal elsétálok mellette.

– Hová mész? – kérdezi. – Nem kéred az italodat?

– Később – felelem, és még a válaszát sem várom meg. – Bocsánat. Elnézést – dörmögöm, miközben átverekszem magam a tömegben, és a lépcső felé tartok.

Egyszerre több lépcsőfokot véve érek fel az emeletre. Egy tágas előtérbe jutok, ahol minden második lépésnél egy ajtó található, illetve folyosók nyílnak több irányba. Hová mehetett? Az egész hely olyan, mint egy labirintus, és minél többet téblábolok, annál könnyebb a srácnak meglógni.

A francba!

Biztos vagyok benne, hogy ebbe az előtérbe láttam felslisszanni. Rárontok az első ajtóra, de az zárva van, ahogy a következő is. A harmadik megadja magát, úgyhogy benyitok. Egy pici biliárdtermet találok, a falakat könyvespolcok borítják, a távolabbi végében meg egy kandalló van, és néhány zöld bársonyfotel. Az egész helyiség úgy néz ki, mintha egy férfiklubból termett volna itt.

Körbepillantok, de rajtam kívül senki nincs a szobában. Viszont a hangok… egyáltalán nem olyanok, mint a lenti buliban. Mintha valami történne a szomszédos szobában. Követem a hangot egészen a falig, majd rátapasztom a fülem.

PUFF!

Töprengve elhúzódóm.

Mi a franc volt ez?

Újabb puffanás hallatszik egy éles sikoly kíséretében, mire tapogatni kezdem a falat, hogy van-e valami bejárat, de csak egy lyukat találok. Egy akkora lyukat, amin egy szemmel be lehet nézni. Képtelen vagyok uralkodni magamon, és közelebb hajolok, az jár a fejemben, hogy vajon ő lehet-e az.

A szoba tele van fémkampókkal, fapadokkal és korbácsokkal, pálcákkal, kötelekkel és szorítóeszközökkel megpakolt állványokkal.

Levegőért kapok.

A sarokban van egy ketrec, egy emberméretű ketrec, és benne egy öltönyös srác csapkod egy másik srácot, aki felső nélkül térdel. Vörös csíkok nyoma látszik a hátán.

Elkerekedik a szemem.

Mi történik?

– Leskelődünk kicsit?

Megperdülök a hátulról érkező hangra.

Egy álarcos srác néz rám meredten, a szemét eltakarja az arcába hulló sötétbarna haja, de az öltöny és ez a hang… egyértelműen ő.

A magas sarkúm felé nyúlok, az oldalából kihalászom a késemet, és egy kattanással kinyitom.

Abban a pillanatban dobom el, amikor lekapcsolódik a lámpa.

PING!

A penge fémje egy keretnek csattan.

Bassza meg! Elvétettem.

Soha nem szoktam elvéteni.

De képtelenség a sötétben célozni.

– Mutasd magad! – vicsorgom. – Ki vagy te?

– Még két tipped van. – A mély hangja parancsoló, és kiráz tőle a hideg.

Az orrcimpám kitágul, és a magas sarkúmban lévő második késem után nyúlok. Az utolsó fegyverem. Az utolsó esélyem, hogy elkapjam a fickót, különben ő kap el engem.

Magamhoz szorítom a kést, készen állok a támadásra.

– Válaszolj! – kiabálom.

– Pont olyan agresszív vagy, mint emlékszem – elmélkedik a szoba túloldalán.

Szóval ő az egyik a három srác közül, akivel annak a rohadéknak a házában találkoztam.

Olyan nagyon szeretném eldobni a késemet, de ha megteszem, elhasználom az utolsó esélyemet arra, hogy elkapjam. És ha elvétem… szabad préda vagyok.

– Kurvára ki foglak nyírni – dörmögöm.

– Ó, most már a szeretetnyelvemen beszélsz! Gyerünk akkor! Elő a legjobb dobásoddal! – gúnyolódik, és gyorsan rám ront.

Próbálom eldobni a kést, de a semmiből itt terem, és elkapja a csuklómat. Egy pillanaton belül leszorít, és kicsavarja a kést a kezemből.

Feldühödve ütök egyet, de profiként kerüli ki az első ütésemet.

Úgyhogy felemelem a térdemet, és egyenesen hasba rúgom.

Erre felnyög és előrebukik, ezért megpróbálkozom egy újabb ütéssel, viszont a semmiből megragadja a torkomat, és a falnak nyom. Olyan erősen markolja a nyakamat, hogy alig kapok levegőt. Az ujjait karmolva, kétségbeesetten próbálok kiszabadulni.

– Harmadik próbálkozás, cicus – dünnyögi a fülem közelében. – Szerinted mégis ki vagyok? Gondolkozz gyorsan!

Felnyögök a nyakamra nehezedő elképesztő nyomástól.

– Kurva anyádat!

Halk, dübörgő nevetés tör fel mélyen a mellkasából.

– Úgy érzem, nem szeretnéd bevallani, hogy ott voltál… – Az ujjai a bőrömbe vájnak, ahogy felém hajol suttogni. – Hogy te ölted meg azt az undorító embert.

– Te követsz engem? – sziszegem.

A bőrömbe mosolyog.

– Nagyon megkönnyíted mások dolgát, hogy megtaláljanak… amikor ezt a szalagot viseled.

Kitépi a hajamból, én meg felszisszenek, amikor a földre hullik.

Szóval ő lopta el a szalagomat aznap éjjel. Ami azt jelenti, hogy azok hárman is erre az egyetemre járnak.

A picsába! Ilyen az én szerencsém.

– Elloptad a melónkat. – Minden szót olyan hangsúllyal ejt ki, mintha bűntudatot akarna kelteni bennem.

Én viszont semmilyen lelkiismeret-furdalást nem érzek.

– A ti melótokat? – horkanok fel. – Bocs, de nem tudtam, hogy sorba kell állni.

Felém hajol, úgy suttog:

– A viccelődéssel itt nem lehet sokra jutni, Lana.

Lana.

Elkerekedik a szemem, és a szívem kihagy egyet.

– Honnan a francból tudod a nevemet?

– Nem ezt a kérdést kellene feltenned – dörmögi. – Hanem inkább azt, hogy „miként tudnám megakadályozni, hogy ez a férfi a világ tudomására hozza a gyilkos hajlamaimat?”.

– Baszd meg! – Próbálok kiszabadulni a szorításából, de sokkal erősebb nálam.

– Á-á, ezúttal nem fogsz elmenekülni – dünnyögi.

– Szerinted el akarok menekülni? – vágok vissza. – Azért jöttem, hogy megöljelek.

Újra a bőrömbe mosolyog.

– Istenem, imádom a makacsságodat! – Lassan behatol a személyes terembe, és addig tolja a testét az enyémhez, amíg már érzem, hogy hozzám dörzsölődik vastag combja, a merevedése meg egyre keményebb és keményebb. – Az, hogy meg akarsz ölni, csak felizgat.

– Baszd meg! – vicsorgom.

– Ó, én szívesen megbaszlak, rendben – mondja, és kidugja a nyelvét, hogy megnyalja a fülem peremét. – És az hétszentség, hogy nyögni fogsz, amikor belemerülök a nedves kis puncidba.

– Csak szeretnél! – Érzem, hogy a puncim lüktet a lábaim között, de nem foglalkozom vele.

– Tudom, hogy az erőszak pörget be téged – suttogja. – Érzem, hogy gyorsabban ver a szíved, Lana.

– Ne…

– Mit ne? Ne szólítsalak a neveden? – Elhúzódik. – Szerintem te is pontosan tudod, hogy mi már bőven túl vagyunk a bemutatkozásokon.

A rohadt életbe, mindennél jobban szeretném látni!

– Te tudod a nevemet. Most mondd meg a tiédet! – követelem.

Felhorkan.

– Meg fogom… – Hirtelen valami hideget érzek az állam alatt. Egy pengét. A sajátomat. – Miután elmentél nekem.

Micsoda? Azt mondta…?

Atyavilág, micsoda arrogancia!

– Menj a picsába, és soha nem…

Elengedi a csuklómat, a kés viszont még mindig a torkomon van, mint egy nagyon is világos fenyegetés. Ha megmozdulok, meghalok.

De aztán a kezét lassan végighúzza a karomon, végigsimít a testemen, mire a szándékom ellenére minden egyes érzékem feléled. Morgásszerű nyögés szalad ki a száján, ahogy megmarkolja a mellemet, a hang annyira mély és rekedtes, hogy libabőrös leszek.

Nem értem, hogy miért reagál így a testem.

Miért érzem szükségét, hogy beledőljek az érintésébe?

A francba, mi bajom van?

Ne hagyd, hogy ezt tegye!

De amint megrándulnak az izmaim, a penge jobban a bőrömbe nyomódik.

– Meg se forduljon a fejedben! – figyelmeztet, és a hangja olyan sötét, hogy muszáj nyelnem egyet.

Lejjebb csúszik a keze a ruhámon, és már a lábaim között van, én meg ettől egyszerre érzek vágyat, zavarodottságot és megalázottságot.

– Tetszik, nem?

– Te egy…

A kés mélyebben a bőrömbe nyomódik, és már kénytelen vagyok hátradönteni a fejemet.

– Ne sértegess, amikor még csak most kezdődik a móka, cicus!

– Ne hívj így! – mondom fogcsikorgatva.

Viszont az ujjait benyomja a nagyajkaim közé, és nehezemre esik mozdulatlanul maradni.

– Hogy ne hívjalak? – dörmögi, és közben a ruhán át dörzsöl. – Egy erőszakos kiscicusnak?

– Nevetséges – pufogok, ám az ujjai egyre gyorsabban mozognak, és kihívás nem zihálva venni a levegőt. Utálok még belegondolni is, hogy máris milyen nedves vagyok.

Fejezd be, Lana, ne is gondolj a nedvesedésre!

– Nem, az a nevetséges, hogy azt hitted, egy macskás álarc majd megóv a felismeréstől – mondja, és a kezét még lejjebb csúsztatja, míg el nem éri a ruha alját a combom tövénél, és az ujjaival benyúl alá. – De megtaláltalak. És most nagyon sokat fogok szórakozni veled.

– Fogd…

PFF!

A bugyim szétszakad a varrás mentén, és félrehajítja.

– Meg ezt a nedves puncit?

Úgy markolja meg, mintha az övé lenne, mire elakad a lélegzetem.

A késsel kényszerít, hogy billentsem oldalra a fejem, majd idehajol, hogy a fülembe suttogjon:

– Mit szólna a bátyád, ha itt találna, Lana?

Micsoda?

Honnan tudja, hogy ki a bátyám?

Ki ez a srác?

– Leszidna, hogy eljöttél az egyik bulinkba? – Nagyon is tudatában vagyok annak, ahogy az éles penge végigsiklik a nyakamon, és a kés megáll a szívem közelében. – Akkor is szeretne, ha tudná, hogy igazából ki vagy? Egy hidegvérű gyilkos.

A pupillám kitágul a gondolattól, hogy a bátyám megtudja, mit is csinálok a szabadidőmben. És nemcsak ettől, hanem hogy ennek a faszfejnek a szájából fogja megtudni mindezt.

– Nem tennéd meg.

Felix nem tudja, és kizárt, hogy ez a srác…

– Nincs bizonyítékod – bököm ki, és próbálok nem foglalkozni azzal, hogy az ujjai újra a nagyajkaim közé nyomódnak, és lassan köröznek, mintha megadásra akarnának csábítani.

– Nincs? – A fülembe mosolyog, és közben játszik velem. És bár nem akarom, hogy az ujjai ott legyenek, lassan egyre nedvesebb és nedvesebb vagyok. – Hajlandó vagy ezt megkockáztatni, cicus?

Nyelek egyet, amikor a penge a ruhám tetejére ér, amitől a mellbimbóm kidudorodik az anyagon.

– Ne! Ne keverd bele a bátyámat! – vicsorgom.

– Akkor talán az apádat?

Elakad a lélegzetem. A picsába! Őt sem.

– Nem.

– Mit vagy hajlandó ezért feláldozni? – A hangja mély, és a leheletét a fülemben érzem. – Meddig vagy hajlandó elmenni, hogy megőrizd a mocskos kis titkodat?

A hangja gonoszul sötét, kihallatszik belőle a vágy, és nem tudom megállni, hogy ne nyöszörögjek, miközben kínzóan lassan köröznek az ujjai. Aztán a késsel komótosan lenyomja a melleim fölött a csipkeruhát, amíg azok kibuggyannak a kosarakból, és így meztelenül állok előtte. Mély, hümmögő hang tör fel a testéből, miközben a késsel a mellbimbóm fölött köröz. Az én késemmel. És valamiért úgy érzem, hogy azt akarja, hogy én ezt tudjam.

– Mennyit vagy hajlandó vérezni?

Felszisszenek, amikor közvetlenül fölötte megböki a bőrömet, és meleg vér csorog a mellbimbómra.

Nem szabadna hagynom, hogy ezt megtegye, de milyen kurva lehetőségem van?

Nincs fegyverem, és megállít, bármikor is próbálok megmozdulni.

A lábaim között csordogáló szégyenletes mennyiségű vágyról nem is beszélve, ami eltereli a figyelmemet arról, hogy mit is kellene csinálnom.

– Akkor válassz, kiscicus. Melyik lesz? – suttogja. – A titkod vagy a tested?

Olyan érzésem van, mintha szikrázna közöttünk a feszültség, és felvillanyozná minden porcikámat, ami az övéhez ér.

– A titok.

Előbb mondom ki, mint átgondolnám, de a választást nem lehet visszaszívni, és egészen pontosan tudom, hogy ez mibe fog nekem kerülni.

Halvány mosolyra húzódik a szája. Nem látom, de érzem a bőrömön.

– Jó választás.

HAT

Lana

Hirtelen belém nyomja az ujját, mire levegő után kapok, ő pedig az előbb okozott sebre tapasztja a száját, és szívni kezdi a vért. Mohón hatol belém, én pedig a körmeimmel a falat kaparászom. Amikor viszont kidugja a nyelvét, hogy megnyalja a mellbimbómat, úgy érzem, hogy elveszek a körülöttünk lévő sötétségben.

– Máris nedves vagy, cicus? Erre vártál, igaz? Arra, hogy valaki bűntudat nélkül fogjon, és tegyen a magáévá – mondja a mozdulatai közben. – Hát, kurvára ne aggódj, úgy tervezem, hogy elveszem mindenedet, és még annál is többet.

A hangja sötét, ziháló hörgésként hallatszik a sötétben, ahogy benyomja még egy ujját, forgatja bennem, és tapogat. Tehetetlen vagyok a bennem gyülemlő vágy kitörésével szemben.

Eszembe jut, hogy harcolni kellene, ökölbe szorítani a kezem, és hasba ütni, de aztán az is eszembe jut, hogy nem akarok csalódást okozni a bátyámnak. És ez… bassza meg, ez az érzés pokoli erős bennem.

– Szóval hajlandó vagy bármit megtenni – dünnyögi, és a kés újra lecsap a mellem alatt, én pedig egyszerre sikítok fel az élvezettől és a dühtől, amikor erre a sebre is rátapasztja az ajkait.

A francba, ez egy szadista fasz, úgy fest.

– Nem csoda, hogy ott voltál, hogy megöld azt a mocskot – mormogom. – Élvezed a vért.

BAMM!

A kés a fejem mellett a falba szúródik.

– Én nem élvezem senkinek a vérét… csak a tiédet.

Hirtelen a számra tapasztja a száját, és olyan keményen csókol, hogy beleszédülök. Le vagyok döbbenve, és nem csak a közöttünk cikázó elektromosság miatt. A szája tűzforró és csábító, és minden, amit soha nem lenne szabad akarnom, vagy vágyakoznom utána. És egy pillanatra dermedten állok a falnál, amíg a szája felfedezi az enyémet, túlságosan sokkban vagyok ahhoz, hogy visszaharapjak.

Nem látok, közben az elmém úgy robban fel, mint egy rakás csillag, amik egyszerre kezdenek világítani és kihunyni. Mindeközben az ujjait továbbra is durván mozgatja bennem, és végül már az egész testem beleremeg a vágyba.

Amikor egy pillanatra elszakad a számtól, a nyögései hangjától lángra lobban mindenem.

– Jól van, akkor most dörgöld magad úgy az ujjaimhoz, mint egy rendes kis kurva.

– Baszd meg! – dörmögöm, és próbálok nem foglalkozni az egyre növekvő vággyal, amit szít a testemben.

– Ha könyörögsz érte, talán még meg is teszem – vág vissza.

– Álmodozz csak!

– Te miről álmodozol, Lana? – dünnyögi, majd megszorítja a mellemet, és egyből lecsap rá a szájával, és addig nyalja a mellbimbómat, amíg az megkeményedik, utána beleharapva meghúzza, hogy nyöszörgést csalogasson elő belőlem. – Lemészárolható szörnyetegekről? Elásható testekről? Vagy hogy valaki olyan jól megdugjon, hogy egyik se érdekeljen?

Baszki, el sem hiszem, hogy ilyeneket kérdez! A szavaival próbálja elterelni a figyelmem az ujjairól, vagy fordítva?

– Nem tartozik rád, hogy én miről álmodozom.

De nagyon nehezemre esik egyáltalán halk nyögések nélkül kimondani a szavakat. Úgyhogy befogom a számat, és a felajzottságomat a kisagyamba száműzöm, kényszerítve magam, hogy ne törődjek az érzékeim letámadásával, amikor az ujjait begörbíti bennem.

– Ó, épp ellenkezőleg, cicus… Az álmaidat én fogom megvalósítani.

Kihúzza az ujjait, és meglepve tapasztalom, hogy hiányt érzek. Egészen addig, amíg a csiklómat el nem kezdi a nedvességemmel pöcögtetni, mintha azt akarná, hogy tudjam, milyen nedves lettem miatta.

– Tudni akarod, hogy én miről álmodozom? – duruzsolja olyan közel az ajkamhoz, hogy szinte bele tudok kóstolni a szájába. És a francba, szinte, de csak szinte, előre is akarok dőlni, hogy megtehessem. – Bosszút állni azokon, akik ellopták tőlem azt, ami nem volt az övék… és miután megöltem őket, a győzelmemet a te kis erőszakos, nedves punciddal fogom megünnepelni, amit a kemény, ágaskodó farkamra húzok, te meg közben nyávogni fogsz, és könyörögni, hogy legyen még több geci.

A picsába! Nehéz nem érezni, ahogy a puncim összeugrik, és nem tudom, hogy az ujjai vagy a szavai miatt.

Mert folyamatosan csak egy szó ismétlődik a fejemben.

Ágaskodó.

– Nem kérdeztem, csak legyünk már túl…

BAMM!

Ahogy hirtelen rácsap a mellemre, belém szorul a levegő, és felkiáltok.

– Nem fogok sietni, és te majd megtanulod imádni.

– Megtanulom? – Felhorkanok. Elképesztő ennek a srácnak a pofátlansága.

– Igen, meg kell tanulnod, hogyan elégíts ki, ha ezt a játékot fogjuk játszani.

Játékot? Én egy játék vagyok neki?

– Milyen játékot? Én nem tervezem ezt újra csinálni. Soha többé.

De minden egyes szótagra, ami elhagyja a számat, ő még több ügyes húzással válaszol, addig csűr-csavar, amíg a falnak préselve vonaglok, és arra gondolok, hogy bárcsak tudnék nem foglalkozni a belsőmben gyülemlő tagadhatatlan felajzottsággal.

– Ó, nagyon is ki fogd tárni előttem újra az édes puncid ajkait – tesz egy kört a csiklóm körül –, és újra – egy újabb kör – és újra – megint egy pöckölés – és újra – az újabbtól már kezdek begolyózni –, amíg már nem bírod tovább, és akkor… – teljes erőből belém hatol, mire levegő után kapok – újra.

A szájával hirtelen lecsap az enyémre, és egészben felfal. És az ajka olyan csábító, hogy nem tudom abbahagyni, akkor sem, ha akarnám. Utálom, hogy milyen könnyen elérte, hogy önként vegyek részt ebben a mocskos játékban. A csók annyira magával ragadó és ellenállhatatlan, hogy én is csatlakozni akarok a nyelvemmel, miközben ő úgy fedezi fel a számat, mintha már az övé volnék. És a francba is, életemben nem voltam még ennyire felizgulva.

Mi ütött belém? Egyáltalán nem kellene ezt élveznem.

Úgy tart sakkban a legsötétebb titkommal, mintha ez valami mókás játék volna, és én csak annyit tehetek, hogy a falhoz szögezve állok, és hagyom, hogy csókoljon.

A picsába!

Amikor elhúzódik, szinte odahajolok, hogy folytassa.

– Alig vártad, hogy valaki jöjjön, és kezdjen valamit a bűnös vágyaiddal, igaz? – dünnyögi, és közel hajol. Túl közel.

– Baszd meg! Nem ismersz engem – vetem oda.

– Mire végzek veled… – Kirántja a kést a falból. – Ismerni fogom… – Végighúzza a kést a mellkasomon és a mellemen át a csípőmig. – Minden… – A markolatát a combjaim közé nyomja, és addig böködi a csiklómat, amíg már lüktet a vágytól. – Porcikáját… – Hirtelen belém nyomja a kés markolatát. –
A testednek.

Úristen, ennek elment az esze.

A kés markolatával kefél meg.

– Mi a…

Mielőtt bármit mondhatnék, a nyelve újra a számban van, és úgy forgatja, mint a kés forog a puncimban. Egyszerre taglóz le az irdatlan düh és a kielégíthetetlen vágy.

Hogy merészel megdugni azzal… azzal…

Belekapaszkodom a falba, de erre azonnal megmarkolja a torkomat.

– Eszedbe ne jusson! Azt akarod, hogy megőrizzem a titkodat? Akkor rossz kislányként hagyod, hogy feldugjam a késedet a puncidba, és szépen eláztatod.

– Te egy beteg fasz vagy, ugye tudod? – mondom fogcsikorgatva.

– Alig kaptál ízelítőt abból a rengeteg elbaszott dologból, amit csinálni akarok veled. – Nem látom, de a kifacsarodott hangjából ítélve tudom, hogy mosolyog. – Most pedig tedd szét a lábaidat, mint egy rendes kis kurva!

Az arcába köpök.

Ő kérte.

De ahelyett, hogy letörölné a nyálamat, vadul megszorítja a nyakamat.

– A rossz kiscicusnak meg kell tanulnia, hol van a kibaszott helye.

Alig kapok levegőt, ahogy a markolatot erősen ki-be mozgatja bennem, amíg már sikamlós, és érzem, hogy a szívverésem kezd olyan szinten lelassulni, hogy mindjárt elájulok.

– Nem kapok… – motyogom.

– Levegőt? – suttogja.

Bólintok, ő erre kihúzza a markolatot, és a nagyajkaim között kezd el dörzsölni vele, amíg már szédülök a vágytól.

– Helyes.

Kibaszott seggfej!

Hogy merészel ennyire felizgatni és felbőszíteni?

Ezeknek az érzelmeknek nem szabadna egyszerre létezniük, mégis csuromnedves lettem attól, hogy ilyen durván bánik velem.

A kés markolatával köröz a nagyajkaim között, aztán felém hajol, hogy a fülembe suttogjon.

– Tetszik a szívósságod, cicus. Tetszik, hogy azt hitted, túljárhatsz az eszemen, de ezen a kurva késen fogsz elmenni büntetésként, amiért megpróbáltál megsebezni.

– B-baszd m-meg! – suttogom, és nagyon igyekszem nem elájulni.

– Ennyire szeretnéd, ha a farkam a nedves, sajgó puncidban lenne, kiscicus? Ne aggódj, hamarosan ki fogom kefélni belőled a dühödet! De először is meg kell tanulnod rendesen viselkedni.

Előre-hátra mozgatja a markolatot, én meg már kezdem elveszíteni a kontrollt.

– Ez az, legyél egy mocskos ribanc, és menj el ezen a kurva késen, mint egy rosszlány! – hörgi.

Ahogy még jobban szorítja az ujjaival a torkomat, a látásom lassan kezd elsötétülni. Viszont a csiklóm lüktet, és már majdnem ott vagyok, hiába nem akarok ott lenni.

– P-picsába! – nyögöm, miközben a lábaim remegnek, és cserben hagy az ellenállásom.

Végigfut a testemen az eksztázis, és a szemem majdnem kifordul a helyéről, majd végül elengedi a nyaki ereimet, és hagyja, hogy a vér újra az agyamba fusson. Én viszont csak az egyre növekvő orgazmust érzem, ami áthömpölyög rajtam, teljesen felemészt, és egy hosszan elnyújtott nyögés hagyja el a számat.

Ő elveszi a markolatot, és mély, dübörgő nevetés tör fel a mellkasából. A térdem megadja magát, és a földre rogyok, teljesen kiütött ez az orgazmus.

Felnézve látom, hogy a szájához emeli a kést, és szó szerint megnyalja a kurva markolatot, az ezt követő nyögés pedig lángra lobbantja a lelkemet.

– Hmm… Nemsokára biztosan megkóstolom a puncidat.

Picsába vele meg azzal a kurva finom és arrogáns hangjával.

– Csak szeretnéd! – feleselek. – Kurvára ki foglak nyírni, ha megpróbálod.

Erre elkapja az arcomat, felemeli az államat, és alátolja a pengét.

– Akkor ölj meg, mert isten látja a lelkemet, kurvára meg foglak kóstolni. – Hallom a sötétben, hogy lehúzza a nadrágját. – De előbb te fogsz megkóstolni engem.

Meleg hús nyomódik az ajkaimhoz, és a keménységéből ítélve biztos vagyok benne, hogy a farka.

A picsába!

– Nyisd ki a szád, és mutasd meg, hogy mit tudsz a nyelveddel! – sürget, és a hangján érződik a vágy.

– És ha nem?

A kés az államhoz nyomódik, és érzem, hogy a bőrömbe vág, mert egy meleg vércsepp végigcsorog a nyakamon.

– Akkor a bátyád megtudja, hogy pontosan mit is művelsz az egyetemen.

A francba! Ha Felix megtudja, lőttek a szabadságomnak.

Arról nem is beszélve, hogy valószínűleg elmondaná apának… és akkor soha többé nem látom a napfényt.

Tudom, hogy mi forog kockán, ezért szétnyitom az ajkaimait, és hagyom, hogy a számba nyomuljon.