Darvasi László

Trapiti
és
a cukorvári
gyerekek

– részlet –

Illusztrálta
NÉMETH GYÖRGY

© Darvasi László, 2025
Illusztráció © Németh György, 2025

Na, gyerekek?
Na, felnőttek?

Előszó

Kedves Olvasók, Trapiti kalandjainak harmadik nagy történetét tartják a kezükben. Az első könyvben a Mindent Felejtő Meséből kiszabadult Trapitinek és Kavicsvár lakóinak a főfőváros bubusapkásaitól és Kukta Gerozántól kellett megvédeniük magukat. A harc győzelemmel végződött, azonban Gerozán nem nyughatott. Újabb ármányokat eszelt ki, újabb sunyi szövetségeseket állított maga mellé, és megint Kavicsvárra támadt. Ekkor zajlott az úgynevezett nyúlháború, amikor Borzasztó Borzasztó hangját, aki a hírhedt Borzasztó együttes énekese volt, ellopták, és amivel éppúgy rémületet keltettek a fővárosban, mint Kavicsváron.

Csakhogy győzedelmeskedett az igazság, Kavicsvár szabadsága ekkor sem veszett oda.

Azóta Trapiti szülei, az idős Bökkelöki király és Malvin királynő a temetőbe költöztek, megható gyászszertartásukon Babéros Néró, a város költője szavalt – szívszorítóan. Veszelka Trubadúr felhőutazó virágszirmokat szórt az égből.

Vén Nyanya Csúfságot, a világ egyik legcsúnyább, ha nem a legrútabb boszorkányát a nyúlháború végén gyönyörűvé varázsolták, és a szép boszorkány elcsábította Kukta Gerozánt, aki szintén jó útra tért, kifejezetten rendes ember lett.

Megszületett Kisbánatos Eszter, Virág Viola és Bánatos Olivér festőművész kislánya. Más eseményeket is följegyzett a városi krónikába Kázmér úr, a múzeumigazgató, de mindezekről most nem áll módunkban részletesen beszámolni.

Hiszen már kezdetét is vette a harmadik történet!

Hogyan? Sokféleképpen.

Gerozán ül egy morzsás konyhaasztalnál, azon tűnődik, nem is éri meg jónak lenni. Légy kering a fénylő kobakja körül, mintha egy láthatatlan glóriát követne. Rászáll az orrára.

Trapiti egy furcsa borítékot bontogat.

Müller igazgató, Holle mama férje titokzatos helyre utazik. Babéros Néró okleveles poétát elnyeli a föld.

Rejtélyek egymás hegyén-hátán. Sokasodnak a titkok, egymás elé ugrálnak, veszekednek. Én vagyok a titkosabb, én vagyok a rejtélyesebb! Engem senki nem tud meg! Én megfejthetetlen vagyok! Úgy viselkednek, ahogy a kavicsváriak a vasútállomáson, ahol most szokatlanul nagy számban gyűltek össze.

Trapiti elutazik, vagy mégsem

A vörös téglás állomás peronján alig fértek el a kíváncsiskodók, akik még a peronon túl terülő pázsitot is megtöltötték. A fű még zöld volt, de a fák lassan megadták magukat az őszi hidegeknek. Integettek, köszöngettek az emberek, egymás lábára léptek, érdekes és fontos híreket közöltek. Milyeneket? Ilyeneket:

– Hallottál a boszorkányviadalról, amit a fővárosban tartanak hamarosan?

– Azt írja a Fővárosi Hírmondó, hogy elkeseredett küzdelem várható! Ki a legszebb?

– Tévedsz, barátom! Az a viadal tétje, ki a legrandább!

– Szerintem megint Vén Nyanya Csúfság viszi el a pálmát.

– Ugyan, az ő csillaga leáldozóban. Szerintem végre Szipót Kotyvalék lesz a befutó!

– Ő még soha nem repült rá a dobogó legfölső fokára!

– Éppen azért, kérem. Jönnek a fiatal boszorkányok sikerre éhesen, új technikákkal.

A kavicsváriak ezen még elvitatkoztak. De szóba került más is.

– Hallottál a fővárosi balesetről, amikor egy cukorkaszállító kamion árokba hajtott, fölborult, és szétszóródott egy egész rakomány nyalóka, drazsé, praliné és zizi?

– Ó, össze is futott a számban a nyál!

– Nem tudjátok, miért olyan szomorú mostanában Holle mama?

– Károly professzor újabb fölfedezést fog bejelenteni!

– A professzor valami gasztronómiai esetet vizsgált ki!

Ó, igen, a kavicsváriak tájékozottak voltak. De persze senki sem tudhatott mindent. Aki olyasmivel kérkedik, hogy ő a földkerekség valahány bolhacsípéséről tud, azzal ajánlatos óvatosnak lenni. Szélhámosok és kalandorok dicsekednek a mindentudásukkal. Az ember soha nem tudhat eleget, de bizony még magáról sem.

Hektor Viktor tűzoltó parancsnok kiváló kondícióban érezte magát, olyan selymes baritonja volt, mintha egy hete mézes cukrot szopogatna. Hogy tudta búgni a feleségének:

– Arankám, drága Arankám, készítenél nekem egy szendvicset a szolgálatra? De olyat, tudod, ami még tűzvészkor vagy földrengéskor is finom, hahaha!

– Lesz a szendvics mellett egy zacskó bingyom is, Viktor.

A parancsnok úgy magasodott a peronon, mint egy görög hérosz. Az őszi idő ellenére ragyogott a tűzoltósisakja, csillogtak az uniformis gombjai.

A várakozók között egy horgász arról panaszkodott, hogy mindig ugyanaz a halacska akad a horgára! Egy éve nem fogott más egyebet. El is nevezte a keszeget Ugyanaz Józsefnek.

– Hölgy vagyok, te bunkó! – csapkodott a piros szárnyú, rúzsos ajkú keszeg.

– Pardon, akkor legyen Jolán a neved. Ugyanaz Jolán, visszadoblak a folyóba. De ha lehet, kerüld el a horgomat – dünnyögte rezignáltan a horgász, és visszaengedte a halacskát.

Színes kabátjában, színes frizurájával, néhány esővel, körtével és szőlővel a zsebében megérkezett az ősz. A kertek végéből seprűvel kellett hessegetni a köd paplanjait. Reggelente megcsillant a sárguló leveleken a pára. Bezárt a strand. Kezdődött az iskola. Kezdődött a focibajnokság. A náthás időszak is elkezdődött. Sokan tüsszögtek, köhécseltek. Jellemzően ilyenkor rekednek be a hangszórók és a hangosbemondók is. A pontyok, harcsák és keszegek téli ágyba készülődnek, a csukák bezzeg nem, ők álmatlanságban szenvednek, úszkálnak ide-oda:

– Szia, sógor, te se tudsz aludni?

Amíg az emberek várakoztak a peronon, a kavicsvári állomás tetejére rászállt egy testes varjú. Furcsán károgott. Gúnyosan talán? Egy asszonyság méltatlankodott, valaki oldalba könyökölte. Olyan volt a hangja, mint a fekete madáré.

– Bökdös, kérem, miért bökdös? Még jó, hogy nem lökdös!

– Tessék odébb állni, eltakarja előlem a szerelvényt!

– Én is akarom látni az intercity gőzöst!

Valójában alig akart valaki elutazni a városkából. De akkor miért sereglettek össze az állomáson a kavicsváriak? Különleges esemény késztette őket a megjelenésre, ami… hoppá, bocsánat. Halljátok? Ebben a pillanatban köhécselni kezdett a kavicsvári vasútállomás hangosbemondója.

– Khm, khm, reccs, traccs. Van itt valaki?

– Hogyhogy valaki?! – zengte Hektor Viktor. – Nem látsz a szemedtől, barátom?

– Hm, nocsak! – ámult Nocsak úr. – Nem tudja a hangosbemondó, mennyien vagyunk?

– Miért nocsak? Inkább hacsak! – kiabálta valaki.

– Ühüm, drága férjem! Hirdesd ki te a vonat indulását! – szólt a férjére Ühüm néni.

– Nem kapkodunk, nem rohanunk a vakvilágba, anyukám, ühüm! – dünnyögte a polgármester.

– Van valakinél egy zsebkendő? – recsegte zavartan a hangosbemondó.

– A Nagy Hangosbemondó Ünnepen bezzeg be nem állt a szád! – szólt rá Ühüm néni. – Több utast, több vonatot, büfékocsit követeltél!

– Meg díszegyenruhát az állomásfőnök úrnak!

Újra megszólalt őkelme, elég furcsákat mondott.

– Este nagyon lehűlt a levegő – magyarázta –, aztán ezen a kuvikijesztő éjszakán mintha egy óriási hűtőszekrénybe dugták volna a világot. Hallhatjátok, alaposan megfáztam. Mennyire gyötör a nátha – és tényleg kivételesen rekedt volt a hangja. Babéros Néró lázasan – nem náthalázzal, hanem az izgatottság lázával – jegyzetelt volna, ha éppenséggel ott időzik a tömegben. Hűtőszekrényben az egész világ! Micsoda drámai hasonlat! A hideg világ mint hűtőszekrény! Csakhogy Babéros Néró koszorús poéta nem volt az összesereglett polgárok között. Sajnos ha egyvalaki hiányzik a tömegből, nem nagyon veszik észre. Mint most sem. A hangosbemondó tüsszentett kettőt, hapci, hapci, hapci – bocsánat, ez három volt.

– Szegény náthás hangosbemondó – sajnálkoztak a kavicsváriak. – Fáj a torka! Rázza a hideg! A mandulája is begyulladt!

Előlépett Zsigmond, az állomásfőnök, aki mostanában furcsamód inkább a jegypénztárban tüsténkedett. De azért nála volt a tárcsája, és fölemelte.

– Én figyelmeztettem, hogy hideg légáramlat érkezik – mondta, és furcsán pislogott.

Előrelépett Ühüm néni, aki nem véletlenül töltött el hosszú éveket Ühüm polgármester feleségeként. Gyönyörű pulóvereket és kardigánokat tudott horgolni és kötni. De nem csak horkolással – bocsánat – horgolással vagy kötögetéssel töltette a drága idejét. Ühüm néni számtalan megfontolandó tanáccsal látta el az ő szeretett Ühüm bácsiját, amíg a férje a város teendőit intézte, pecsételt, aláírt és beterjesztett. Néha meg kiterjesztett. Vagy felterjesztett. Vagy elbóbiskolt a polgármesteri székben.

Az úttesten keletkezett kátyúk befoltozása esedékes, tanácsolta, de persze nem tűvel, cérnával. A kavicsvári folyó partjára ki lehetne tenni néhány táblát:

Kutyát sétáltatni szabad!

Ugyanaz Jolánt kifogni még egyszer nem szabad!

A gyepen heverészni szabad!

Ühüm néninél mindig akadt egy tartalék sál, amit most előkapott a madárkamintás retiküljéből:

– Hektor Viktor! Mentsd meg a hangosbemondót!

– Figyelem! Érkezik a… megfulladok…

A bátor tűzoltó parancsnok máris a tettek mezejére lépett. Tekintélyes méreteihez képest fürgén szaladt az állomás szolgálati létrájával, az épület falának támasztotta, az Ühüm néni nyújtotta sálat magához kapta, sebesen kapaszkodott fölfelé, egy-két mozdulat, hopp, már be is volt tekerve a hangosbemondó torka. Doktor Hektor Viktor a szuperhős, haha! Kelemen Aranka tapsolt a leglelkesebben, nyilván.

– Viktor, Viktor, brávó!

– Bebugyolálta, mint a hajas babát!

De a hangosbemondó csak nem akart megszólalni, köhögött, krákogott, szörcsögött, de beszédhang nem jött belőle.

– Nagyon megszorítottad a torkát, Viktor? – aggodalmaskodott Kázmér úr.

– Mintha az én drága Arankám nyakát bugyoláltam volna – dörmögött a tűzoltó parancsnok, lehuppant a létráról, elégedetlenül pislogott fölfelé.

Beszéljen a hangosbemondó! Szóljon már!

– Sajnos a nagy izgalomban elfelejtettem.

– Mit felejtettél el?

– Hogy mit akartam mondani!

– Hát, hogy jön! Érkezik! Én már látom is a füstöt, a gőzt, a szemaforok is pislognak! – eresztette ki a hangját Ühüm bácsi.

A hangosbemondó elgondolkodott.

– Mi jön? A vihar? A postás?

– A délelőtti intercity, te értetlen – szólt föl Holle mama, és a férjére, Müller igazgatóra gondolt, aki, na tessék, szintén nem jöhetett el a búcsúztatóra. Máris bepárásodott a szeme.

Talán egy hete is volt már annak, hogy a reggeli lágytojás kanalazgatása közben a férje váratlanul bejelentette, hogy a fővárosban támadt halaszthatatlan dolga. Holle mama tudta, Müller igazgató sohasem beszél a levegőbe. Az igazgató igyekezett nem mutatni, de gondterheltnek tűnt. Még aznap délelőtt elutazott a kisbőröndjével. Olyan váratlan volt ez az egész. Holle mama szomorúan igazgatta a férje régi cirkuszi zakóját a búcsúzkodás közben. Müller igazgató kihúzta magát, és a következő pillanatban egy levelet csúsztatott a felesége kezébe.

– Mamikám, ha úgy érzed, hogy kétséges a helyzet, bontsd föl. Akkor mindent érteni fogsz.

Megragadta a bőröndjét, puszit adott Mamának, aki még az állomásra sem kísérhette el. A férje elment, a boríték Mama kezében. Most mit tegyen? Ő nem bír elviselni ennyi rejtélyt, fölbontja. Nehezen, de ellenállt a késztetésnek, a levelet elrejtette. Remek helyet talált. A mélyhűtőbe dugta. Kinek jutna eszébe, hogy egy titkos levelet lefagyasszon?

Miután az emlék átsuhant a gondolatai között, Holle mama fölkiáltott a hangosbemondónak:

– A fővárosba igyekvő intercityt kell bejelentened, nem?

– Tényleg, Mama – sóhajtott a hangosbemondó. – Csak ez a torokfájás olyan elviselhetetlen!

– Öntsek beléd egy kis citromos teát? – nevetett Mama.

– Izgalmas experimentum, vagyis kísértet, bocsánat, kísérlet lenne! – jegyezte meg Károly professzor.

– Figyelem, figyelem! Azonnal megérkezik a fővárosba tartó intercity szerelvény! Figyelem, figyelem, egyedem, begyedem! Trapiti elutazik. Trapiti a fővárosba tart művészeti okból kifolyólag. Tutálibe, málibe! Értesítem a tisztelt utazóközönséget, hogy a szélvészgyorsvonaton horkolós és nem horkolós hálókocsi, büfékocsi, kerékpárszállító kocsi, illetve kutya-macska kupé vehető igénybe. A jegyvizsgálót Kürt Lehelnek hívják. A vonat késik, viszont pontos időben érkezik a fővárosba! Halló, halló, pontos késés várható!

– A tudomány szerint ami pontos, nem késhet. De ami késik, az se lehet pontos – kezdett formába jönni Károly professzor, aki Kavicsvár sokoldalú tudósa volt. Több híres fölfedezést tett, újabban például Ali babáról és a negyven rablóról, és Piroska nagypapájáról.

Most elgondolkodott, hogyan érhet a végállomásra időben egy vonat, amikor késik?! Ez, kérem, ellentmondás. Úgynevezett kontradikció. Károly professzor egy egész könyvtárat elolvasott, az több ezer könyv, kicsi, nagy, színes, poros, képes, salátás. Még mindig várta a választ a hangosbemondótól.

– Úgy pontos a vonat, tisztelt professzor – válaszolt a hangosbemondó –, hogy a fővárosig elcsattog a szerelvény, ott az órájára pislogva vár az állomásfőnök. Amikor a csarnok elé ér a vonat, villámgyorsan átjavítják a menetrendet. Odaírják a menetrendtáblára, hogy pontosan akkor érkezik, amikor érkezik. És akkor hiába késik a reggeli bizurr-mirurr intercity, mégis pontosan fut be a csarnokba.

Tessék. Ilyen egyszerűen meg lehet oldani egy országos problémát!

Végre a Bökkelöki intercity mozdonya a kavicsvári állomásra tolatott. Sípolt, füstöt pöfögött. Régimódi szerelvénynek tűnt, de azért volt benne szufla. Zöldre festették a függönyös kupékocsikat, volt köztük egy tulipánpiros. És valóban volt kutya-macska kupé is!

Bánatos Olivér és Viola megölelték Trapitit, aki fellépett a vonatlépcsőre.

– Eszterke ajándékát eltettük? – szólt utána Viola.

– Jaj, már harmadjára kérdezed.

Trapiti integetett a kavicsváriaknak, akik mindenféle jó tanáccsal ellátták.

– Szervusz, Trapiti! Vigyázz magadra, Trapiti! Öltözz melegen, Trapiti!

– Elraktad a szendvicsedet, a fogkefédet, a rajzfüzetedet, a tolltartódat, a pótsáladat?

– Mindent! – kiabálta Trapiti, és megütögette a hátizsákját.

– Tudj meg a boszorkányokról is mindent! Ki a legesélyesebb? – kiáltotta Kelemen Aranka.

– Igyekszem, Aranka néni.

Holle mama a szemüvegét lehelgette, megfacsarta a szívét az aggodalom, újra az eszébe jutott, hogy Müller igazgató is elutazott.

Trapiti büszkén állt a szerelvény lépcsőjén, integetett, trapiti, trapiti!

– Nagy baj lesz! – kiabálta, és kacagott.

– Tragédia! Katasztrófa! Világraszóló kalamajka! – kiabálták neki vissza nevetve.

A kavicsváriak addig integettek, addig lengették a kockás sálat, a mintás kendőt, a foltos zsebkendőt, míg a szerelvény a Makkos erdőnél el nem kanyarodott. Ott pöffentett még egyet, sziasztok. Végül már nem látták, talán csak hallották a halkuló csattogást. A hangosbemondó belesóhajtott a csöndbe:

– Hát elment. De furcsa, hogy épp most.

Aztán észbe kapott.

– Tisztelt nem utazó közönség! Trapiti a főváros felé tart – jelentette be, és köhögőrohamot kapott. Megállt alatta Zsigmond állomásfőnök, ingerülten suttogott neki:

– Bezzeg a sok jégkrémnek örültél! – A hangosbemondó bűnbánóan abbahagyta a köhögést.

A rozsdamarta fák fölött kéményfüst lebegett. Bánatos Olivér arra gondolt, a gomolyag egészen olyan, mintha a kanyar fölé festették volna. Lehet, hogy ő is festeni fog egy ilyen tájképet. Még egy utolsó sípolás a távolból, a búcsúztató tömeg lassan oszladozott. Ugyan, ugyan. Nem lesz semmiféle baj! Semmi okuk, hogy rosszra gondoljanak. Szép volt az ősz, ezerszínű, selymes. Tele volt krizantémmal és rózsával a Bökkelöki park. Egy kicsit nyirkos az idő, néha esik, máskor szemerkél, ez talán nem kellemes. De kárpótolnak a színek, és a tél szép lesz. Talán még hó is hull, mert nem szokott mostanában. Hiánycikk lett a hópehely, a dérvirág, a jégtulipán. Megkérik Trubadúr Veszelka felhőutazót, hogy tereljen föléjük néhány hódunyhát, és csiklandozza meg a hasukat. A Sálkereső Ünnep idejét jól meg kell fontolni. Mégsem szabad szélviharban, zuhogó esőben megrendezni. Ilyeneken gondolkodtak, miközben nem látták, hogy Zsigmond állomásfőnök irodájából két fej leselkedik. Ezek a fejek végignézték a tömeget, Trapiti elutazását.

Vigyorgó fejek voltak.

Az egyik kopasz, a másik enyhén kócos.

A kavicsvári állomás előtt közben újra tumultus keletkezett. Az épület bejárata előtt jópofa furgon várakozott, annál torpantak meg az emberek. Kíváncsiskodtak, a nyakukat nyújtogatták. Mi az, mit árulnak? Csupa finomságot, csupa kedves dolgot, ínyencséget.

Aha, pontosan azt.

Hát akkor, sziasztok, kezdetét vette a vérfagyasztó kaland!

Tartalom

Előszó

Trapiti elutazik, vagy mégsem

Trapiti meghökkentő figyelmeztetést kap

Trapiti indokai az elutazásra

Mi történik az elutazás után, ami nem is elutazás?

Trapiti megrémül az erdőben

Kürt Lehel kalauz rémületes kalandja

Nérót kimentik a Balatonból, és Gerozán halálosan szerelmes lesz

Gerozán és Kürt Lehel szövetséget köt ősz elején

Trécselés a Boszorkány Klubban

A B2-es latyakszirup-koncentrátum

Nyanya megmérgezése Kavicsvár elfoglalása előtt néhány nappal

Müller igazgató gyakorolja a trapitizést. De vajon miért?

Egy nappal Kavicsvár elfoglalása előtt, az összeesküvők tárgyalása

Babéros Néró elrablása Trapiti elutazása előtt

Babéros Néró vívódása a fogságban

Kavicsvár elvarázslása

Hektor és Aranka

Viola és Olivér

Kázmér úr

Károly professzor

Farkas Béla

A Pepe testvérek

Nocsak úr

Picike Ferike

Babéros Néró poéta JOBBLÁBAS szabadságrúgása

Kürt Lehel és Pikasszó

Kavicsvár felvirágzása

A nagy találkozás

Kavicsvári híradások

A fogoly boszorkányok meglátogatása

Egy fontos telefonbeszélgetés

Billi hírekkel érkezik

És Holle kislány hogyan érzi magát?

Trapiti, Nyanyika, Billi és az igazi dráma

Egy rövid fejezet

Milyen az, amikor váratlanul megérkezik egy világhírű filmrendező?

A ki tudja hányadik nagygyűlés

Összeáll a filmes stáb

Újabb ármányok szövődnek

Gerozán tábornok furcsa látogatókat kap, egy filmforgatás nehézségei

Holle kislány és a titkos levél

Óriásplakátok és hirdetmények Kavicsváron

A történet legrövidebb epizódja

A tűzoltótorony kulcscsomója

Kázmér úr múzeuma, az Óriás Mágnes

Harci torták készülőben

Olivér és Viola, a pénzhamisítók

Lidérc Gizi harci öltözetet ölt

A régi tűzoltótorony benépesül

Holle kislány

A boszorkányok

Picike Ferike

Trubadúr Veszelka

Zsófia és Minyon

Trapiti

A polgármesteri irodában

A fölkelés

Kavicsvár élete visszatér a régi kerékvágásba

Trapiti utolsó útja

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Dávid Anna
Kézirat-előkészítő Hradeczky Moni
Korrektor Tomka Eszter
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

ISBN 978 963 144 618 0

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2025
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL OFL