© 2026 Dömötör László

© 2026 Gyémántfelhő Kiadó

ISBN 978-615-6509-67-3

Borítóterv, belső illusztrációk: Németh Csongor

Szerkesztette: Nádasi Krisz, Csepeli Veronika

Korrektúra: Bóna-Monok Petra

Felelős kiadó: Hadobás Martin

Az elektronikus verziót a Golana Studio készítette.
golana.hu

Minden jog fenntartva. A könyv, illetve egyes részeinek másolása, terjesztése tilos. A könyv bárminemű felhasználása kizárólag a kiadó előzetes, írásbeli hozzájárulásával végezhető, kivéve a szabad felhasználás esetköreit. A kiadó előzetes, írásbeli engedélye szükséges különösen a jelen kiadvány lefordításához, többszörözéséhez, terjesztéséhez, digitalizálásához, feldolgozásához, átdolgozásához, az egyes részleteknek az idézés szabályait meghaladó átvételéhez. A jelen kiadványt a mindenkori hatályos szerzői jog védi, melynek megsértését adott esetben a Büntető Törvénykönyv is büntetni rendeli.

> AURORA-KOLÓNIA – KÖZPONTI MAGHÁLÓ

> Rendszerverzió: AMI_6.7.3 [Aktív]

> Időbélyeg: 2110.04.02. – 02:03:27 UTC

/RIASZTÁS/

! ILLEGÁLIS BEHATOLÁSI KÍSÉRLET ÉRZÉKELVE

Csomagazonosító: ismeretlen

Eredet: ismeretlen

Hozzáférési kód: hibás

/PROTOKOLL AKTIVÁLVA – „ZÉRÓTŰRÉS”/

01. Naplózás indítva

02. Bypass-kísérlet blokkolva

03. Visszakövetés indítva

04. Forráshely meghatározás: ismeretlen

05. Lokális interfész sérülés azonoMXZ5%+7G…

> **SÖTÉT ÉJSZAKÁBÓL FELRAGYOG A HAJNAL TÜZE**

06. Téves riasztás

07. Behatolási riadó törölve

08. Naplófájlok törölve

> Rendszer stabil.

1. fejezet

Tengerparti árnyak

2110. április 3. délután, Barcelona

A lány magatehetetlenül kapálózva csapódott a hullámok közé, sikolya messzire hangzott a parton.

Ben felkönyökölt a strandtörölközőjén.

– Mi történt? – kérdezte riadtan.

Barátja, Raul törökülésben ücsörgött mellette, és vigyorogva intett fejével a víz felé.

– A piros bikinis csajszit éppen most lepte meg két barátja. Csendben becserkészték napozás közben és bevágták a tengerbe.

Ben a két srácot figyelte, akik már beugrottak a lány után a habokba, és megborzongott a látványuktól. Bár a tavaszi napfény kellemesen simogatta a bőrét, a Földközi-tenger vizét még túl hidegnek találta a fürdőzéshez.

Raul ábrándos tekintettel követte a lányt, aki kacarászva igyekezett a támadóit lefröcskölni.

– Egy ilyen istennővel én is bármikor vízibirkóznék – jegyezte meg.

– Mi akadályoz meg benne? – cukkolta a barátját Ben. – Az évfolyam menő sráca vagy, úszóbajnok és tudósjelölt. Bármelyik parti szépség önként a habokba vetné magát a kedvedért.

– Igazad van – adta meg magát Raul, és beletúrt enyhén hullámos, sötét hajába. – Az utóbbi időben túl sok volt az úszóverseny, és az entomológiai kutatóprogram is totál beszippantott. Nem maradt energiám magánéletre.

– Még mindig nem értem, hogyan keveredtél azok közé a bogaras tudósok közé – fűzte hozzá Ben, és felhúzott térdét átkarolva tengerkék szemét egy távoli vízi járműre függesztette.

– Először is, nemcsak bogarakkal foglalkozunk, hanem mindenféle rovarral – magyarázta türelmesen Raul. – És tudod te is, hogy a junior ösztöndíj elnyerése egyenes út az egyetemre. Nem mellesleg, a rovarok világa valójában lenyűgöző.

– Azért remélem, egyelőre még többre értékelsz egy hosszú combú vízitündért egy kaszáspóknál – mosolyodott el a barátja, és a hullámokkal hadakozó, csillogó testű lányra mutatott.

– Reménytelen eset vagy – sóhajtott Raul. – A pókok ízeltlábúak, de nem rovarok. Amúgy nem vitás, sosem járnék hat- vagy nyolclábú nővel. – Azzal vigyorogva felpattant, és a fiú felé nyújtotta a karját. – Gyere, igyunk valami hideget!

Ben feltápászkodott, lesöpörte a rövidnadrágjáról az apró kavicsokat és belebújt a pólójába. A tengerparton heverészőket kerülgetve elsétáltak a legközelebbi Ro-bodegához. Amikor a pulthoz értek, a menütáblán már megjelentek a személyre szabott ajánlataik, első helyen a legkedvesebb ízeikből készült üdítőkkel. Raul mentaszódát rendelt, Ben egy kalóriaszegény ananászos-vaníliás kristálybombát, és amíg a gép készítette az italokat, mindketten a strandot pásztázták.

A Barceloneta ezen a tavaszi hétköznapon nem volt zsúfolt. Az áttetsző UV-szűrős napvitorlákat már kifeszítették, de a forróságtól védő árnyékolók még feltekerve várakoztak. A strandra ebben az időszakban a többség még csak napozni merészkedett ki, de a bátrabbak már megmártóztak a hűs tengerben. Sokan sétálgattak a partra kifutó hullámokban, a korzó mentén húzódó betonszegélyeken végig emberek ültek, ameddig a szem ellátott. A távolban az Aqua Tower Teleferico üvegtornya szikrázott a kora délutáni verőfényben. A tenger zúgásához a folyton nyüzsgő Barcelona lüktető zümmögése adta a háttérzajt.

Visszafelé sétálva Ben látta, hogy az imént vízre bocsátott lány már a törölközőjén szárítkozik, és hangos vihogással társalog galád támadóival.

– Bárcsak sose érne véget a tavaszi szünet – sóhajtott, ahogy visszatelepedett a helyére.

– Hiszen még csak most kezdődött – szürcsölt a poharába Raul. – Ne gondolj még a sulira!

– Nincs bajom a sulival, bár a továbbtanulás miatt egyre nagyobb a nyomás. Egyszerűen csak élvezem a semmittevést, és hogy együtt lóghatunk egész nap. Örülök, hogy végre megismerhetted Gergőt is.

– Bírom a srácot – helyeselt Raul, és hüvelykujjával megdörzsölgette állán serkenő zsenge borostáját. – Néha olyan beszólásai vannak, hogy leolvad tőle az agyam. Jó lett volna, ha a skandináv haverotok és a barátnője is el tudott volna jönni.

– Aha, úgy lenne az igazi, ha itt lenne Sven és Mili is. Együtt a Hold hősei – ismerte el Ben, és beleivott a frissítőjébe. Élvezte, ahogy a gyümölcsös ízrobbanás végigsöpör a nyelvén.

– Hol is vannak egész pontosan? – kérdezte Raul. – Csak annyi ragadt meg, hogy a Holdon vakációznak.

– Pusztító a szerelem közöttük, csakhogy a fiú a Holdon él, a lány pedig Brazíliában. De a tavaszi szünetre közösen jelentkeztek egy életmódtáborba. Kéthetes megújító feltöltődés, lekapcsolódva mindenféle kommunikációs hálózatról, hogy csak egymással foglalkozhassanak.

– El sem tudom képzelni, hogy akár egy napig ne lássam a híreket vagy ne érjem el az ismerőseimet. – Raul szemléltetésképp felemelte a karját és az e-skinjére pillantott. A csuklója bőrszövetére fóliázott optoelektronikus kijelző alaphelyzetben az életfunkcióit mutatta, de egyetlen mozdulattal hozzáférhetett a kozmonethez is.

– Pedig pontosan ez a lényege a programnak az Aurora-kolónián. Egészséges étkezés, testi-lelki gyakorlatok és totális digitális detoxikálás – válaszolta Ben, és látta, hogy a barátja elgondolkodik.

A figyelmét azonban elterelte a mellettük zajló eseménysorozat.

A szomszédjukban a korábbi csetepatét okozó két srác már békésen szundikált a délutáni napsütésben. A piros bikinis lány és barátnője a víz felől lopakodott feléjük. Szereztek egy felfújható pancsolót, megtöltötték tengervízzel, és azt egyensúlyozták némán. A szőke lány kacsintással jelzett nekik, hogy ne árulják el őket.

A bosszú váratlan volt és jeges. A fiúk üvöltve ugrottak fel, ahogy a frissítő zuhany telibe kapta őket, a lányok pedig visítozva rohantak vissza a vízhez, önként belevetve magukat a habok közé, hogy esélyt se adhassanak barátaiknak egy újabb támadásra.

– Mi ez a patália? – zendült fel egy mély hang Ben és Raul háta mögött.

Gergő érkezett a zuhanyzók felől. Sötétbarna hajából még csöpögött a víz, széles válla nedvesen csillogott a napsütésben. Lehajolt a törölközőjéért és megtörölte a fejét.

Ben szégyenkezve húzta be a hasát. Gergő a rendszeres gravisúlyzózásnak, Raul pedig az úszóedzéseknek köszönhetően sportos alkattal dicsekedhetett. Bár neki sem kellett takargatnia magát, ha úszónadrágra vetkőzött, hiszen magas termetén mindig megakadtak a tekintetek, mégis úgy érezte, az utóbbi időben nagyobb önfegyelemmel is ellenállhatott volna a Gótikus Negyed pékségeiben árusított mesés süteményeknek.

– Egymást fürdetik a szomszédok – vigyorgott Raul Gergőre. – Merre jártál?

– Végig a vízben voltam – válaszolta a magyar srác. – Na jó, nem végig, közben kiúsztam néha a partra és körülnéztem. Eszméletlen ez a strand.

– Az elmúlt napokban, úgy láttam, az éttermeket is élvezted – heccelte Raul.

– Szó, mi szó, most is alaposan megéheztem a lubickolástól – jegyezte meg Gergő.

– Te aztán bírsz enni – biccentett elismerően Raul, visszagondolva arra, hogy a fiú alig másfél órája tekert be egy olyan hosszú tortillabagettet, mint az alkarja. – Bedobhatunk egy korai vacsit! Mit szóltok egy tengeri tálhoz a Mar Arenálban? – Azzal már nyitotta is a csuklókijelzőjén a helyfoglalást.

– Én csak egy kis tapast csipegetek – egyezett bele a tervbe Ben.

– Jól bírod a hideg tengert – fordult vissza Raul Gergőhöz.

– Odahaza én már májusban fürdök a Balatonban. Ha már eléri a húsz fokot, nekem megteszi. És valószínűleg Svennek sem lenne ellenére, hozzászokott az Északi-tengerhez.

– Éppen róla és Miliről beszélgettünk – említette meg Ben.

– Hírt kaptunk róluk? – vonta föl a szemöldökét Gergő, miközben lehuppant a polárplédjére, nedves törölközőjét pedig a hátizsákjára terítette száradni.

– Nem, éppen azt fejtegettem Raulnak, hogy az Aurora-kolónia lakói kommunikációs karanténban vannak. Hírek se ki, se be nem jutnak.

– Ez nem egészen igaz – vetette közbe Raul, és gondterhelten ráncolta napbarnított homlokát.

– Hogyan? – kapta fel a fejét egyszerre a másik kettő, így ő sietve folytatta.

– Amikor a bodegánál várakoztunk, két nő mögöttünk az Auroráról beszélgetett. Csak akkor még nem tudtam, mi is az.

– Én semmit sem hallottam – töprengett Ben.

– Éppen fizettél. Arról társalogtak, hogy egy ismerősük most jött haza a Holdról. Félbeszakította a vakációját az Aurora-kolónián.

– Mi a jóisten történhet egy ilyen helyen? – kérdezte elsápadva Gergő, de Ben nem tudta mire vélni barátja izgalmát.

– A szobáját elárasztották a sáskák, és az illető úgy döntött, egy percig sem marad ott.

Raul elhallgatott, várta a többiek reakcióját.

Gergő feltette a napszemüvegét, és megkönnyebbülten nyújtózott végig a takaróján.

– Nagy ügy, néhány bogár miatt nem kellett volna ekkora hepajt rendeznie – közölte, és a feje mögött összekulcsolta a kezét.

– Már te is kezded? – Raul lemondóan legyintett. – A sáskák nem bogarak, hanem rovarok.

A feltámadó szél hűs vízpermetet hozott a tenger felől. Ben megborzongott, ahogy néhány csepp a karjára hullott.

– Beszéltek még valamiről a bodegánál? – kérdezte.

– Fogalmam sincs, közben eljöttünk onnan. Nem tudtam, hogy ilyen fontos nektek az Aurora – magyarázta türelmesen Raul. – De tényleg nem értitek, mi itt a gond?

– Sejtem, mire gondolsz – válaszolt Ben az ujjai között apró kavicsot pörgetve. – A Holdon nincsenek rovarok.

Raul bólintott.

– Nincsenek. Egyáltalán. Még egy árva bőratka sem.

Gergő felkönyökölt, és a homlokára tolta a napszemüvegét.

– Erről megfeledkeztem – hümmögte.

– Bízzunk abban, hogy csak félreértésről van szó, és nincs semmi gond odafent – nyugtatta a barátját Ben, és tenyérrel megpaskolta a combját, de úgy látta, a barátságos mozdulat nem űzte el a homlokáról a komor felhőket, ezért megkérdezte:

– Úgy gondolod, bajban vannak?

Gergő melegbarna szemével aggódva pillantott az ég felé.

– Kezdettől volt egy rossz érzésem Svenék kiruccanásával kapcsolatban, de itt a tengerparton, együtt veletek, megfeledkeztem róla. Most viszont újból előkúszott az érzés.

Ben a horizontot kémlelte, és hosszas gondolkodás után válaszolt.

– Véletlenül meghallottunk egy ostoba pletykát, nem kell rögtön a legrosszabbra gondolnunk – mondta.

– Miért nem hívjátok fel Sven szüleit? – szólt közbe Raul. – Ha valami baj érte, ők már biztosan tudnak róla.

Gergő töprengve válaszolt.

– Végül is, miért ne? Az édesanyját, Karlát nem ismerjük személyesen, de az édesapját, Gustavot annál jobban. Ott voltunk, amikor újra találkozott rég elhagyott fiával. És azóta már szellemeket is üldöztünk együtt a holdvárosban. Azt hiszem semmi fura nem lesz abban, ha Svenről érdeklődünk.

– De arra ügyeljetek, hogy ne hozzátok rá a frászt! – tanácsolta Raul.

– A beszélgetést rád bízom – mondta Gergő, és megpaskolta Ben vállát. – Én most túlságosan aggódom Sven miatt. Legszívesebben azonnal indulnék a Holdra.

Azzal feltápászkodott, és bepakolta holmiját a hátizsákjába.

Betértek a parti sétányon húzódó mesterséges, trópusi biotóp árnyat adó, dús növényzetének takarásába, és az egyik rejtett ösvény mentén kerestek egy csendes zugot egy szágópálma lelógó ágai alatt. A fejük felett színpompás tukán kezdett hangos rikoltozásba, hatalmas, narancssárga csőrével izgatottan csapkodta a fa törzsét, majd fejét oldalra billentve kíváncsian fürkészte a jövevényeket. Szemmel láthatóan barátkozni akart, a fiúk azonban ügyet se vetettek rá. Letelepedtek a pázsiton szétszórt, kavics formájú ülőkékre, és Ben felhívta Sven apját.

Gustav azonnal bejelentkezett a fül-implantján. A belső fülbe telepített organikus bioeszköz közvetlenül a hallójáratba továbbította a beérkező hangot. A vonal annyira tiszta volt, hogy a fiú hallotta a háttérből a kvantumszámítógépek hűtőrendszerének csipogó kontrollszignálját. Ezek szerint Gustav épp szolgálatban van. Ben a legutóbbi holdbéli nyomozásuk óta jól emlékezett Szeléné holdváros karbantartóközpontjának vezérlőtermére.

– Üdv a Földről! – viszonozta a férfi köszönését, és egy pillanatra felidéződtek benne az odafent átélt élmények, aztán a beszélgetésre koncentrált. – Hallom, éppen dolgozol, nem zavarlak?

– Szerencsére béke és nyugalom honol, csendesen telik a szolgálat is – válaszolta Gustav.

– Na persze, de csak azért, mert én nem vagyok ott – jegyezte meg ironikusan Ben, mire a férfi felnevetett. – Örülök, hogy jól alakultak a dolgaitok a legutóbbi találkozásunk óta – folytatta. – Sven boldog, hogy az édesanyjával odaköltöztek hozzád a Holdra, és újra együtt a család.

– Igen, Karla megbocsátott nekem, a fiammal pedig olyan jó a kapcsolatom, mintha mindig is mellette lettem volna. Ebben nektek is volt részetek, amiért hálás vagyok. Minden rendben veletek?

– Éppen elkezdődött a tavaszi szünet. Gergő is iderepült Barcelonába, felidéztük a közös holdbéli kalandokat, de hiányoljuk Svent. Tulajdonképpen ezért is hívtalak, mert napok óta nem hallottunk róla. Tisztában vagyok vele, hogy jelenleg nem elérhető, de talán tudsz valamit arról, hogy érzi magát az Aurora-kolónián.

– Hamarosan a kéthetes turnus felénél lesznek Milivel – érkezett rögtön a válasz Gustavtól. – Én sem beszélhetek velük, az életmódprogram része a teljes kibermentes kikapcsolódás. Annyi információm azért van, hogy jól vannak. Éppen ma beszéltem Amanda diakónával, a rendfőnök asszonnyal, és megnyugtatott, hogy mindenki élvezi a megújulást.

Ben apró bizsergésre lett figyelmes a tarkóján. Úgy érezte, a mondatok mögött ki nem mondott gondolatok is lapulnak.

– A diakóna rendszeresen jelentést tesz a résztvevőkről? – kérdezte.

Gustav egy pillanatig habozott, mielőtt válaszolt.

– Ami azt illeti, én hívtam fel őt.

– Történt valami?

Gergő és Raul, akik csak Ben szavait hallották, erre a mondatra felkapták a fejüket.

– Semmiség. Karla rosszat álmodott és nyugtalankodott.

– Miről álmodott? – kérdezte Ben. Igyekezett leplezni izgatottságát.

– Sokat dolgozik, és állandóan Sven miatt aggódik. Csak a kimerültség…

– Elég ijesztő álom lehetett – vágott közbe Ben.

– Nos – Gustav kelletlenül kereste a szavakat, hogy ne tűnjön nevetségesnek –, egy óriási imádkozó sáskáról álmodott, és tudod, Sven retteg a nagy, zöld sáskáktól. Kiskorában volt egy pánikrohama, amikor ráugrott egy ilyen dög. Karla ragaszkodott hozzá, hogy beszéljek a kolóniával.

Ben még próbált a férfiből kihúzni néhány részletet, de érezte, hogy az inkább szeretné hátrahagyni a rossz érzéseket, ezért nem faggatta tovább. Még váltottak pár szót a globális felmelegedést csökkentő Solar Bubbles építéséről, amelyben Gustav is részt vett, aztán hagyta tovább dolgozni.

– Én mindjárt elkaparom magamat – nyögött Gergő, miután Ben röviden összefoglalta a hallottakat. – Megint a sáskák.

– Aggasztóak ezek az egybeesések – állapította meg Raul, és megropogtatta a feszült hallgatózás közben elmerevedett hátát. Néma csend ereszkedett a fiúk köré. A tukánmadár már sértődötten elvonult, hogy máshol találjon játszópajtásokat. A parti sétány zsibongása alig szűrődött át a buja növényzeten, csak a párásítók sziszegése hallatszott a páfránylevelek mögött.

– Mégsem vagyok annyira meglepődve – szólalt meg Raul a feszült hangulat enyhítésére. – Ismerve az eddigi kalandjaitokat, tulajdonképpen számítottam is rá, hogy nem fog simán zajlani a tavaszi szünet.

– Cselekednünk kell! – pattant fel Gergő, arra várva, hogy a többiek is követik. Benre pillantott, de a fiú szótlanul ücsörgött, állát a tenyerébe támasztva. Kis gondolkodás után felnézett rá és Raulra.

– Valami nem stimmel az Aurorán – hümmögte. – Lehet, hogy Sven bajban van.

– Ezt a nézést már ismerem – méregette őt barátságos, barna tekintetével Gergő. – Amikor ilyen képet vágsz, az azt jelenti, van már terved. Ami ugyan általában komplett őrültség, de eddig még mindig működött.

– Ezúttal a te ötleteden gondolkoztam – válaszolt Ben, és a hátizsákját felkapva feltápászkodott az ülőkavicsról.

Raul kíváncsian nézett a barátaira.

– Miféle ötletemen? – értetlenkedett Gergő.

– Az imént mondtad, hogy legszívesebben azonnal indulnál a Holdra – magyarázta Ben széttárt karral. – Ez a legjobb, amit tehetünk. Odamegyünk, és kiderítjük, mi történik.

– És hogy képzeled? Csak úgy odarepülünk? – kérdezte Gergő. – Kapásból van egy rakat probléma ezzel.

Már a Marítim sétányon bandukoltak az olimpiai kikötő felé. A késő délutáni napfény csodás aranyzuhatagban fürdette a pálmafákat, amelyhez a tenger adta az indigókék hátteret. Az ilyen pillanatokban akad el az ember lélegzete, azon gondolkozva, hogy valóságos-e a látvány, vagy csak álomkép.

– A repüléssel nem lesz gond – magyarázta Ben. – Ne feledd, a Hold hőseiként Szeléné főpolgármesterétől megkaptuk a legmagasabb kitüntetést, a Mons Pico titán fokozatát. Ez életre szóló ingyenes utazást és all inclusive ellátást biztosít az Eumerikai Unió holdvárosaiban.

– Na és a szüleitek? – vetette közbe Raul.

– Az enyémekkel nem lesz gond – felelte Gergő. – Egész tavaszi szünetre leléptem otthonról, nekik mindegy, hogy a Földközi-tenger partján vagy egy holdváros búrája alatt töltöm. De nem hinném, hogy anyád téged elengedne – fordult Benhez.

– Lassan egy éve, hogy apa eltűnt… – válaszolt a fiú, aztán egy pillanatra lemaradt, mert ki kellett kerülnie egy áttetsző üveghajú lányt és az őt kísérő robotpingvinjét – …szóval anya már kicsit jobban van. Már nem lóg rajtam annyit. Szerintem meg tudom győzni, hogy elengedjen.

Ben apjának említésére Gergő a barátjára pillantott, aki apró fejmozdulattal jelezte, hogy a részletekről Raul semmit sem tud. Úgy, ahogyan Ben édesanyja, Helena sem. A valóságot úgysem hinné el nekik senki. Valahányszor Ben belegondolt ebbe az őrült történetbe, összeszorult a gyomra a fájdalmas emlékektől. Gergővel és Svennel fogadalmat tettek dr. Velának, hogy megőrzik a titkot, mert a világ biztonsága így kívánta. Bármilyen nehéz is volt neki, még édesanyját sem avathatta be.

A Mar Arenálba megérkezve elfoglalták asztalukat a tengerre néző teraszon, és a fölé kivetített holomenüt átforgatva leadták és kifizették a rendelést. Az egyik hűtőrobot azonnal meg is állt mellettük, és a hasából kicsusszantak az üdítőspalackok.

Gergő felpattintotta az eperkoktélját, és miután belekortyolt, Benhez fordult.

– És hogy gondoltad a továbbiakat? Az Aurora-kolóniára nem lehet csak úgy besétálni. Az egyházi közösségben szigorú hitélet zajlik, külön részlegen működik egy árvaház, és a vendégturnusok is szabályozott rend szerint érkeznek. Az életmód-terápiákon részt vevők pedig nem fogadhatnak látogatókat.

– Milyen jól informált vagy – jegyezte meg Ben a szőlőlevét szopogatva.

– Amikor Sven mesélt róla, hogy Milivel lelépnek, utánanéztem, hova mennek – magyarázta Gergő.

– Akkor biztosan azt is láttad, hogyan lehet oda bejelentkezni – folytatta Ben.

– Úgy érted, hogy… – kezdett bele csodálkozva Gergő, de a feje felett felhangzó csipogás félbeszakította.

A terasz tetőzetét beszövő futónövényzetben elrejtett sínhálózaton függeszkedve megérkezett az ételük. A csipogás Raulnak szólt, aki a társait figyelve az asztalra könyökölt, ám a hangjelzésre hátradőlt, így az ételeket tartalmazó kartontálcák leereszkedhettek közéjük.

– Pontosan úgy értem – helyeselt Ben. Maga elé húzta a tojáslepényekkel és olívabogyóval megpakolt tálcáját, a hozzá járó paradicsomos kenyeret viszont a barátai elé helyezte. – Jelentkezünk egy vendégturnusra, és egy hétre beköltözünk az Aurorára. Sven és Mili két hétre utazott el, a második hetet így már együtt töltjük velük. Közben megtudjuk, hogy jogos volt-e az aggodalmunk.

Gergő kételkedve tekintett barátjára. Miközben jókora adag tintahalkarikát és fokhagymás majonézes sült krumplit söpört a tányérjára a Raullal közösen rendelt vegyestálról, hangosan kifakadt.

– És mi lesz, ha kiderül, hogy csak vaklárma volt az egész. Kedvelem nagyon Svent meg a barátnőjét, de nem biztos, hogy kibírom egy világvégi apácazárdában egy csapat holdkóros turistával összezárva.

– Ugyan már, nem fogolytáborba készülünk. Ha kiderül, hogy Svennel minden rendben, és nincs maradásunk a kolónián, visszautazunk a Szelénére, és a maradék időt ott töltjük. Legfeljebb elbukjuk az egy hétre befizetett részvételi díjat.

Gergő meghallgatta Ben érveit. Úgy tűnt, a lehetőségeket mérlegeli, de magában már eldöntötte: mennie kell. Ha Sven bajba került, neki ott a helye.

Raul, aki eddig szótlanul falatozott, szomorú arcot vágva szólalt meg.

– Rettentően sajnálnám, ha a közös tavaszi szünetünk ilyen gyorsan véget érne.

– Miért ne jöhetnél velünk te is? – kérdezte Ben.

– Nem tudok elszabadulni. Végső szakaszba ért a kutatóprogramunk.

– Pedig illenél a csapatba – veregette meg Gergő Raul hátát. – És úgy tűnik, épp szükségünk lenne egy rovartudósra.

Raul hálásan nézett a magyar srácra, hogy végre a megfelelő rendszertani kifejezést használta, de szomorúan ingatta a fejét, jelezve, hogy semmiképpen nem tud csatlakozni.

– Ebben az esetben megígérem, a visszatérésünk után bepótoljuk a tavaszi szünetet – szólt Gergő, és bekapott egy krumpliszálat. – Én már eleve három hét eltávot kaptam a suliból. Kérjetek ti is plusz egy hetet otthoni tanulással. Ha visszatérünk a Holdról, elhozzuk magunkkal a frissen feltöltődött gerlepárt is. Sven seperc alatt összedobja majd a házinkat, aztán egész nap támaszkodunk a parton, vagy járjuk a várost.

Gergő indítványával mindenki egyetértett, így a vacsora hátralévő része izgatott tervezgetéssel, menetrendek böngészésével telt. Amikor leszálltak a Skytramről, a Parallel sugárutat szegélyező karcsú törzsű pálmafák hátborzongató, hosszú árnyékokat vetettek a házfalakra. Mintha óriásrovarok lábai között sétáltak volna. A lakótornyok felé haladva Ben már fogalmazta magában a monológját, amivel az utazás ötletét tálalja édesanyjának.

– Szó sem lehet róla!

Helena Vela ajkát biggyesztve fújt egyet, homlokába hulló barna hajtincsei meglibbentek. Aztán ércesen zengő hangját halkabbra fogva még hozzátette: – Benicio, mégis hogyan jutott eszedbe ez az őrült ötlet?

Az elegáns tartású nő csillogó kék tekintetével fürkészte fiát. Az étkezőasztalnál ültek egymással szemben. Ben arra gondolt, semmi jót nem jelent, ha anyja nem a szokásos becenevén szólítja. Gergő – számítva a beszélgetés várható viharos fordulataira – tapintatosan visszahúzódott a vendégszobába.

– Gergőnek jutott eszébe… – hebegte Ben. – Na jó, az én ötletem volt. Rájöttünk, hogy Sven és Mili nélkül nem teljes a tavaszi szünet. És szívesen szétnéznénk az Aurora-kolónián.

– Akkor sem értem, mire ez a hirtelen felindulás. Reggel még a strandra készültetek, szó sem esett a Holdról – jegyezte meg kétkedve Helena.

Ben természetesen mélyen hallgatott baljós előérzeteikről. Az apjával történtek és veszélyes holdbéli kalandjaik után esélye sem lenne a szülői beleegyezésre, ha elmondaná a valós indokát az utazásnak. Nem volt büszke rá, hogy félrevezeti az anyját, de úgy érezte, nincs más választása. Lehet, hogy a nagyszájú brazil lány és az eszes skandináv fiú odafent tényleg bajban van. Ezért úgy döntött, még kicsit rá is játszik anyja érzelmeire.

– Hiányzik a Hold. Tudod, anya, nekem ott kezdődött az új életem. Testvér híján eddig csak Raul állt közel hozzám, de a Szelénén új barátokat szereztem. És apát is ott láttam utoljára. Ha a Holdon vagyok, annyira közel érzem magamhoz. Szeretnék visszamenni.

Felsorolta még az érveit, az ingyenes utazástól kezdve egészen odáig, hogy a szigorú beléptető rendszerrel működő, elszigetelt Aurora-kolónia biztonságosabb hely, mint Barcelona bármely szeglete.

Helena Vela felállt az asztaltól, és az erkélyre néző széles panorámaablakhoz lépett. Karcsú, magas alakját szilvakék ragyogással vette körül az alkonyi égbolt. A balkonnövények mögött a város fényei villogtak. Barcelona úgy nyújtózott a parti hegylánc tenger felé lejtő lankáin, mint egy sziporkázó szőnyeg. Helena felnézett a tenger felett sejtelmesen lebegő holdra, majd megfordult.

– Rendben van!

– Ez azt jelenti, hogy elengedsz minket? – kérdezte meglepődve Ben.

– Nem – tiltakozott Helena, mire a fiú kedvetlenül hajtotta le a fejét, és azon töprengett, milyen érveket vessen még be anyja meggyőzésére. – Azt jelenti, hogy elmegyek veletek – folytatta. – A mostani munkámat a Holdról is el tudom végezni. Közben rajtatok tartom a szemem.

– Az Aurorán nem tudunk majd kapcsolódni a kozmonethez – jegyezte meg Ben, de egyelőre nem élte bele magát az utazásba.

– Tudom – ismerte el az anyja. – Legalább befejezem a tudományos cikkemet a mediterrán képzőművészeti almanachba. A szükséges forrásokat majd előre letöltöm. Ehhez a munkához amúgy is nyugodt környezetre van szükségem.

– Köszönöm, anya – mondta Ben mosolyogva.

– De mindent nektek kell megszerveznetek – figyelmeztette Helena a fiát. – Utazást, szállásfoglalást és minden mást, ami szükséges. Én csak a kis útitáskámat vagyok hajlandó összepakolni, a többi a ti dolgotok.

Ben hálásan pislogott az anyjára. Pillanatnyilag még az sem zavarta, hogy szülői felügyelet alatt fog utazni. Rohant a vendégszobába, hogy elújságolja barátjának a jó hírt.

Gergő boldogan dobta le magát az ágyra.

– Öveket becsatolni! – nyújtotta ökölpacsira a kezét.

– Irány a Hold! – viszonozta Ben.

2. fejezet

Négyszázezer kilométer

2110. április 5. reggel, Lunavator 1420-as járat

A Lunavator-űrkabin hangtalanul suhant valahol félúton a Föld és Hold között a világűrben.

Ben kipillantott Gergő válla felett az ablakon, de csak komor feketeséget látott. A magyar fiú szótlanul bámult kifelé.

– Van odakint valami érdekes? – kérdezte tőle Ben.

Barátja elfordult az ablaktól. – Most éppen semmi. A Nap irányába álltunk, és bekapcsoltak az ablakszűrők, hogy ne égjen ki a szemünk. Csak egy elmosódott narancs lebeg előttünk.

Az utazásuk eddig eseménytelenül telt. Helena a jegyzeteibe merült, a fiúk többnyire aludtak.

Azonban az előző napjuk hosszú és kimerítő volt. Korai kelés és fénysebességű reggeli után megkezdték a szervezkedést. Elsőként felhívták Lunát a Holdon. A koreai-hawaii lány még mindig Szeléné holdvárosban élt és dolgozott, tavaly a fiúk önkéntes-képzésének vezetője volt, ám közös kalandjaik révén jó barátokká is váltak. Luna vállalta, hogy felveszi a kapcsolatot az Aurora-kolóniával, és kísérletet tesz három soron kívüli férőhely foglalására egy hétre. Persze csodálkozott a hirtelen jött utazáson, de miután a fiúk tájékoztatták, hogy életbevágó és titkos mentőakcióról van szó, csak annyit jegyzett meg nevetve, hogy akkor minden rendben, csak a szokásos, és majd személyesen mindent megbeszélnek.

Miután visszaigazolták foglalásukat az Aurora-kolóniára, meg is vették a repülőjegyeket, többszöri átszállással. Elsőként Barcelonából kell elrepülniük az Egyenlítőn elhelyezkedő Atlanti Űrlift Platformra, ahonnan a nanokábeleken függeszkedő felvonóval emelkednek a Föld körüli geoszinkron pályán keringő Delta Gateway Űrállomásra. Innen már csak egy ugrás a Hold, szó szerint értve, hiszen a Lunavator-űrkabint az ősi csúzlimódszerrel lövik ki négyszázezer kilométeres útjára. A pályamódosításokat, gyorsító és fékező manővereket a két égitest között keringő forgatóállomások végzik el.

Sikerült elcsípniük egy kora esti repülőgépet, így az éjszakát nagyrészt átaludták a hidrogénmeghajtású Airbus, majd az űrlift fedélzetén, és alig harminchat órával később, hogy a tengerparton megszületett az utazás ötlete, señora Vela, Ben és Gergő már a világűrben száguldott a Hold irányába.

– Egy éven belül harmadszor utazom a Szelénére, és most először kicsit ideges vagyok – vallotta be Gergő, miközben hátát belenyomta az üléstámlába. – Nem tudok szabadulni a rossz érzésektől.

Helena felemelte a fejét a jegyzeteiből, és a beszélgetést figyelte.

Ben hangosan felköhögött, mire Gergő sietve hozzátette:

– Már úgy értem, remélem, nem történik semmi zűr az út során.

– Nyugodj meg, én már átéltem egyszer egy meteoritbecsapódást, aztán még itt vagyok – jegyezte meg Ben, és a szeme sarkából az anyját figyelte. Nem szerette volna, ha Helenában a legkisebb gyanú is feltámadna az utazásuk valódi célját illetően.

Szerencséjükre ekkor a mögöttük lévő üléssorban hangos civakodás kezdődött. Testes, bajszos férfi szórt válogatott szitkokat a mellette ülő szőke, riadt tekintetű nőre.

– Vedd tudomásul, hogy ebbe sohasem egyezek bele! Mégis mit képzelsz magadról?! Ostoba liba! – sziszegte a férfi felindultan.

Ben a szeme sarkából figyelte a jelenetet, és attól tartott, a fickó veszett dühében kezet emel a nőre.

– Nyugodj meg, szívem – csillapította reszkető hangon a társát, és szégyenkezve figyelte maga körül az utasok szemrehányó pillantásait.

A férfi tovább hőbörgött.

Az ovális utasteret keresztülszelő folyosón hófehér burkolatú robotasszisztens érkezett. A civakodó pár mellett megállva a szerkezet arcát jelképező fekete panelen mosoly villant fel.

– Segíthetek, hölgyem? – kérdezte udvariasan a robot.

– A feleségem köszöni szépen, de nem kér semmit – vakkantotta a férfi a rémült nő helyett, aki egész testében reszketett.

– Parancsolnak frissítőt vagy egy kis édességet? – folytatta a gép, mintha meg sem hallotta volna a választ. Az emberi érzelmek végtelen számú árnyalatának felismerésére képes mesterséges intelligencia magabiztosan kezelte a helyzetet, és az utaskísérő robot már tolta is ki a hasából az italokkal és süteményekkel megrakott tálcát.

A dühös pasas elvett két dobozos gyümölcslevet, az egyiket kérdés nélkül a nő kezébe nyomta, majd egy legyintéssel jelezte a robotnak, hogy végeztek.

– Mekkora barom ez a pali – súgta oda Gergő Bennek. – Na ezért sem fogok én megházasodni. Előbb-utóbb csak a balhé van belőle.

– Ne marháskodj – vetette ellen Ben. – Nézd csak meg, anya és apa milyen jól megvoltak, amíg…

A fiú elhallgatott és az anyjára pillantott. Señora Vela a munkájába mélyedt. Egy képzőművészeti katalógust lapozgatott, időnként a csuklópaneljével beolvasott egy képet és jegyzeteket diktált hozzá.

Csaknem egy év eltelt már a fájdalmas eseménysorozat óta, és Ben nem szerette volna felzaklatni az anyját azzal, hogy felemlegeti. A veszteség feldolgozása az elfogadás szakaszába jutott. Kialakultak új hétköznapjaik, melyekben anya és fia köteléke szorosabbra fűződött. Blanca nagyi házias konyhája és derűs világszemlélete segítette át őket a kezdeti, keserű heteken. És persze Ben mellett végig ott álltak új barátai és a régi cimbora, Raul is.

Ben azonban aggódott, mert édesanyját néha még azon kapta, hogy némán mered maga elé egy családi képpel a csuklókijelzőjén, vagy lehunyt szemmel hallgat zenét, amely közös emléket idézett fel a férjével.

A fiú emiatt kimondottan örült neki, hogy Helena is velük tart. Nem szívesen hagyta volna magára, az utazás pedig kis változatosságot hoz a mindennapjaikba.

– Azért kíváncsi vagyok, milyen képet vág majd a skandináv, amikor beparádézunk az Aurorára – jegyezte meg Gergő, miután megérezte az elakadt társalgás nyomán kialakuló feszültséget.

– Az biztos, hogy erre nem lesz felkészülve, de még Mili is leesik a magas lóról – válaszolta nevetve Ben, majd az anyjához fordult. – Jut eszembe, tudod már, hogy ki lesz a szobatársad?

Helena megrázta a fejét.

– Csak annyi szerepelt a visszaigazolásban, hogy mivel utolsó pillanatban foglaltunk, már csak kétszemélyes kabinban kaptam helyet.

– Talán szerencséje lesz, señora Vela, és nem egy pszichopatával kerül össze – bökte ki Gergő, de rögtön meg is bánta, látva Helena meghökkent arckifejezését.

– Ez meg hogy jutott eszedbe? – kérdezte a nő.

Ben kaján vigyorral az arcán figyelte, barátja hogyan szépít meggondolatlan megjegyzésén.

– Szerintem, aki elvonul az Aurora-kolóniára, azzal biztos, hogy valami nem stimmel – felelte a magyar srác nagy igyekezettel.

Ben már rázkódott a röhögéstől.

Helena ártatlan arccal igyekezett eloszlatni Gergő aggályait.

– Tudomásom szerint az Aurora-kolónia kivételes körülményeket teremt ahhoz, hogy testi-lelki megújuláson essünk át. Különösen a teljes kommunikációs zárlat segít abban, hogy néhány napra kiszakadjunk az addigi őrült tempóból, és foglalkozhassunk magunkkal és a társainkkal. Aki rászánja magát erre, biztos, hogy fordulóponthoz jutott az életében, de nem gondolom, hogy tartani kellene tőle. Mili és Sven sem bolondult meg, hacsak a szerelem nem számít kóros elmeállapotnak.

– Na és itt vagyunk mi is. Az Aurorára tartunk, vagy nem? Vagy talán bennünket is hangyásnak tartasz? – cukkolta Ben a fiút.

– Nálunk más a szitu, mi azért megyünk…

Ben a könyökével oldalba vágta a barátját.

– Mindegy is – Gergő vette a lapot, és azonnal elterelte a szót. – Mindenesetre az élelmezés miatt aggódom. Azt olvastam, az Aurorán igazi holdbéli menüt adnak.

– És mitől holdbéli? – kérdezte Helena.

– Az alacsony gravitáció miatt szuperkönnyűek az adagok, a hónap nagy részében fogyásban vagy, legfeljebb egy estére lehetsz tele, és még a jó légkör is hiányzik.

Ben azon törte a fejét, honnan izzadja ki Gergő ezeket a kínos vicceket, de Helena szívből kacagott rajtuk.

– Azért talán ennyire nem tragikus a helyzet – mosolygott a fiúkra. – De való igaz, hogy a kolónián húsmentesen étkeznek, és amit csak lehet, helyben állítanak elő.

– Harapjunk valamit! – indítványozta Gergő. – Szokás szerint éhes vagyok, mint a kóbor macska, és jobb, ha előre feltöltöm az energiaraktáraimat.

Ben az ülések feletti kijelzőre pillantott.

– Pár perc múlva megpörgetnek minket – figyelmeztetett. – Bírni fogod?

– Nem lesz gond – jelentette ki Gergő, így aztán amíg a Lunavator űrkabint befogta az űrbéli sztrádán telepített következő forgatóállomás, a fiúk tízórait rendeltek. A jármű új irányt és lendületet kapott, de a gravitációkiegyenlítő berendezéseknek hála csak a különösen érzékeny gyomrú utasok szenvedték meg a manővert.

Miközben Ben mangósalátát kanalazott a pálmalevélből préselt tálkából, Gergő jóízűen falatozta az algafasírtos szendvicseket. Utána még egy csokis kókuszholdat is elfogyasztott, szándékosan eltúlzott cuppantások kíséretében, hogy ezzel is hergelje Bent, aki továbbra is kitartott az úszógumi-faragó diétája mellett.

Helena visszatért a munkájához, de időnként fel-felnézett, majd végül így szólt Gergőhöz:

– Hagyj egy kis helyet azokban a raktárakban, a Szelénén Zamira néni vár minket vacsorával.

A Lunavator-járat csendesen hasította a Föld és Hold között a világűrt. Az utasfedélzeten csak a szellőztető berendezések álmosító zümmögése hallatszott. Az utasok elcsendesedtek, a bajszos férfi és a párja sem vitatkozott már. Voltak, akik bóbiskoltak, mások a VR-maszkok alatt holoflash-műsorokat néztek. Gergő az e-skinjén babrált, Ben pedig hátradőlt, zenét indított a fül-implantján és behunyta a szemét.

Néhány perccel később a csuklója rezdülésére riadt fel. Bejövő üzenet.

Gergő:

Ezt inkább nem szóban mondom. Nyomoztam kicsit a kozmoneten.

Ben a szeme sarkából a barátjára pillantott, aki szorgosan gépelt a bőrkijelzőjén, mintha mi sem történt volna. Elküldte az üzenetet, majd terepszínű nadrágja oldalzsebét piszkálta, mint aki módfelett unatkozik.

Gergő:

Semmilyen összefüggést nem találtam a Hold és a sáskák között.

Ben:

Most jön a de?

Gergő:

Aham. Az imádkozó sáskákról nyugtalanító dolgokat találtam.

BEN:

Mi lehet nyugtalanítóbb annál, mint hogy hancúrozás közben a nőstény felfalja a hímet?

Gergő:

🙂

Gergő:

Mondjuk, például az, hogy sok kultúrában balszerencsét hoznak.

Ben:

Ne legyünk már babonásak!

Gergő:

Pedig a puszta nézésükkel képesek megbetegíteni. Vagy ölni.

Ben:

Szerintem gyere le a kozmonetről.

Gergő:

És azt tudtad, hogy mit jelent a latin elnevezésük?

Ben:

???

Gergő:

Mantis. Vagyis jós, látnok.

Ben:

😯

Gergő:

Ugye?!

Ben:

Azt mondod, valami rosszat jövendöl, hogy mindenhol felbukkannak?

Gergő:

Aggódom. Legszívesebben kiszállnék és megtolnám ezt a lunabuszt.

Ben válasz helyett csak odafordult barátjához, és rávigyorgott.

Az út további része eseménytelenül telt. Ben két szunyókálás között kiment a mosdóba, ahol eszébe jutott első találkozása Zamira nénivel, a jólelkű török asszonnyal. Egy vészriadó hozta össze őket, Ben istápolta halálra rémült utastársát, aki azóta csillapíthatatlan hálával üldözte a fiút és a barátait, de ők egy cseppet sem bánták. Zamira néni örökké bizakodó természetével és csillagokig felérő főzőtudományával sok kellemes percet szerzett már a társaságnak.

Amikor kilépett a fülkéből a közös előtérbe, Ben egy lányt pillantott meg a tükör előtt; a szemét törölgette. Egyidős lehetett vele, bár a pontos korát nehéz lett volna meghatározni, ugyanis a legújabb divat szerinti sminkprojektoros homlokpántot viselte, amely állandóan változó fényfestéssel díszítette az arcát. Emiatt Ben abban sem volt biztos, hogy valóban könnycseppet látott-e a szeme sarkában.

Köszönt a lánynak, de az nem mozdult. A tükörképét bámulta, és mintha még a lélegzetét is visszafojtotta volna.

– Minden rendben van? – kérdezte Ben.

A lány továbbra sem nézett rá, csak a kezét emelte fel, és annyit suttogott:

– Ne most!

Ben a kézmosóhoz lépett, a tenyerét a búra alá dugta. A szónikus rendszer friss limeillatot árasztva tisztította és fertőtlenítette a kezét. Húzta az időt, ujjaival felborzolta a haját, végigsimított sötét borostáján, majd lopva a szipogó lányra pillantott.

A beálló csönd kezdett kínossá válni.

Ben papírtörlőt tépett és a lány felé nyújtotta.

Beletelt néhány másodpercbe, mire megmozdult, és elvette a kendőt.

– Kösz – mondta az orrát törölgetve.

– Szívesen – felelte a fiú, majd pár pillanatnyi tipródás után elköszönt, és az ajtó felé indult.

– Várj! – hangzott fel a háta mögött.

Ben visszafordult.

– Nem ismersz meg? – kérdezte a lány.

Ben szemügyre vette az arcát a színes fények alatt; éppen szálló virágszirmokat festettek a homlokára.

– Ne haragudj, de azt hiszem, nem – válaszolta zavartan.

– Akkor jó! – sóhajtott a lány. – Nem örültem volna, ha egy rajongóm így lát.

Ben lázasan pörgette a memóriáját, hogy ki lehet az utastársa.

– Bettina Ambar – mondta a lány és a könyökét nyújtotta.

– Benicio Vela – mutatkozott be a fiú. Az Ambar név ismerősen csengett a fülében, de így sem sikerült megállapítania új ismerőse kilétét. – Először utazol a Szelénére? – kérdezte meg azt, ami zavarában elsőként eszébe jutott.

– Aha – bólintott a lány, és szögletes, világoskék táskájából vékony flakont húzott elő –, de csak átszállok a Szelénén, és megyek is tovább.

– Az remek, és melyik holdvárosba? – kérdezte lelkesen Ben.

Bettina ezüstös permetfelhőt fújt a hajára. Ahogy az ionizáló bevonat megtapadt szivárványszínű frizuráján, hajszálai megemelkedtek és színpompás sörénnyel vonták körbe a fejét.

– Az Aurora-kolóniára – válaszolta, miután végzett a fésülködéssel. Egyáltalán nem tűnt boldognak.

Ebben a pillanatban nyílt az ajtó, és szürke, hosszú ruhás, magas nő lépett be. Őszülő haja többmenetes csigavonalban csavarodott kontyba a feje tetején. Keskeny, csontos orra felett összehúzta a szemét, és szigorú pillantást vetett a két fiatalra, majd halk, de ellentmondást nem tűrő hangon szólalt meg:

– Ha végzett, jöjjön vissza a helyére, Ambar kisasszony!

Azzal várakozóan megállt a nyitott ajtóban.

Bettina fogta a táskáját, és szótlanul indult kifelé.

– Én is az Aurorára megyek, biztosan találkozunk még – súgta neki Ben, de Bettina már nem válaszolt. Felemelt fejjel, szótlanul hagyta el a helyiséget, a szigorú nő pedig követte.

Ben ámulva nézett utánuk, és azon gondolkozott, a Lunavator-járat mellékhelyiségét valamiféle mágikus erőtér vonhatja be, hogy mindig itt történnek vele a nagy találkozások.

A helyére visszatérve első dolga volt, hogy rákeressen Bettina Ambar nevére.

A találat szerint az Ambar Divízió egy bolygóközi vállalat volt, amely azzal nyerte meg fogyasztók tömegeit, hogy a hagyományos értékekhez való visszatérést hirdette. A Földön kívül a Holdon és a Marson is voltak érdekeltségei. Elárasztotta a piacot olcsó élelmiszerekkel, ruházattal és használati cikkekkel, amelyek akár száz évvel korábbi formában és minőségben készültek. Az Ambar Divízió a fejlődés lassítását hirdette az élhetőbb világ megőrzése érdekében. A hatásvadász üzenetek és a múltidéző életérzést sugalló termékek pedig az egekbe repítették az eladásokat. A legújabb fejlesztésük, az Emlékbank hamarosan lehetővé teszi az agyban megőrzött emlékek adatkristályokon való tárolását, és különleges dekódoló egység segítségével azok újraélését. A nosztalgiára vágyó tömegek korlátlan alkalommal lehetnek újra részesei életük legszebb pillanatainak, az előfizetések pedig az Ambar Divíziót a naprendszer legnagyobb vállalatává tehetik.

A céget Edwin Ambar, a pénzügyi tanácsadóból feltört iparmágnás vezette. Felesége csillogó karriert futott be színésznőként, amikor a mesterséges intelligencia által generált holoflash-mozik mellett az Ambar Divízió filmgyára újból divatba hozta az élőszereplős filmeket. Az utóbbi években aztán a színésznő visszavonult és idegkimerültség miatt nem vállalt új szerepet.

A leányuk, Bettina Ambar éles ellentétét képviselte szülei konzervatív nézeteinek. Még be sem töltötte a tizennyolcat, már több millió addiktusz figyelte a híreit a kozmoneten. Bettina merész stílusával, szókimondó hangvételével és divatteremtő megjelenésével fiatal lányok tömegeinek szimpátiáját nyerte el. Szembemenve az Ambar Divízió által képviselt eszmékkel, igyekezett a legújabb trendeket bemutatni. Ezzel együtt az apjával való viharos viszonya kifogyhatatlan témalehetőséget nyújtott a pletykarovatoknak.

Ben így már tudta, honnan volt ismerős az Ambar név, bár ő maga nem követte Bettinát a kozmoneten.

Késő délutánra járt az idő, amikor elhagyták az utolsó forgatóállomást. A Hold minden egyes alkalommal nagyobbnak tűnt, valahányszor megjelent az ablakban az űrhajó tengely körüli forgása során, míg végül teljesen betöltötte a kilátást. Láthatóvá váltak a szürke porral borított kráterek, melyek napsütéstől árnyékolt része koromfekete sötétségbe burkolózott.

Az egyik fordulatot követően Gergő izgatottan mutogatott kifelé. Ben odahajolt az ablakhoz, és megdobbant a szíve. Szeléné holdváros tűnt fel a távolban. A kör alakú, roppant méretű épületkomplexum felszín feletti része szikrázó koronaként tündökölt a napsütésben. A városból sugárirányban vákuumvasútcsövek indultak és nyúltak a horizontig. Ezek kötötték össze a Szelénét a többi holdvárossal és egyéb létesítményekkel. Körülötte Ben raktárakat, ipari létesítményeket azonosított be, a csővezetékekkel körbehálózott tornyokban pedig felismerte az oxigéngenerátorokat, melyek a holdfelszínt alkotó regolitból állították elő a holdváros lakossága számára a levegőt.

Megannyi emlék rohanta meg a fiút, az apja elvesztésével záródó kalandtól kezdve a lámpás hölgy felbukkanásáig, és Ben őszintén remélte, a mostani látogatása az eddigiekhez képest kevésbé lesz hajmeresztő.

Ha tudta volna, milyen megpróbáltatások várnak rá, a következő járattal vissza is utazott volna a Földre.

3. fejezet

Kelet csillaga

2110. április 5. este, Szeléné holdváros

Helena és a két fiú a leszállást követően átirányította a csomagokat a poggyászmegőrzőbe, majd kissé imbolyogva léptek az űrkikötő várócsarnokába. A fertőtlenítő zsilipelések és a gravitációs átállás mellett a csaknem huszonnégy órás, kimerítő utazás is meggyötörte őket.

– Aranyaim! – hasított a levegőbe az éles hang, ahogy egy színes fejkendős, óriás termetű asszony indult meg feléjük. Zamira néni roppant súlyát meghazudtolva úgy száguldott át az utasoktól nyüzsgő termen, mint egy szökőár által hajtott tankhajó. Az emberek rémülten ugráltak félre az útjából, és egy pillanatra Ben fejében megvillant a lehetőség, hogy az űrkikötő padlójára tapétázva fejezi be az életét, de az asszony az utolsó pillanatban vészfékezett, így a katasztrófa elmaradt.

– Allahnak hála, épségben megérkeztetek – örvendezett Zamira néni megölelve Bent, ezúttal a fulladásos halál veszélyének kitéve a fiút. Ben után Gergő és Helena is kiadós préselésben részesült.

– Örülünk, hogy ismét látjuk, Zamira néni! Hogy tetszik lenni? – üdvözölték egymás szavába vágva a fiúk a kedves ismerőst.

– Mi is itt vagyunk ám! – Két férfi lépett ki az asszony árnyékából. Egyikük gondosan nyírt szőke hajával és szakállával, szíveket pusztító mosolyával és széles vállával leginkább egy holoflash-sztárhoz hasonlított. Ő volt Mihkel Anier, biotechnológus és egyúttal a Kozmopol nyomozója. Mellette csupasz arcú, vékony férfi állt, Gustav Thorger, Sven édesapja, aki műszakvezetőként dolgozott a Szeléné karbantartási részlegén. Barátságosan veregette meg az érkezők hátát.

Mindannyian jó ismerősként köszöntötték egymást, és a viszontlátás örömteli hangulatában indultak a kijárat felé. Az érkező Lunavator-járat utasai élénk zsibongással töltötték meg a csarnokot, melynek áttetsző fala lenyűgöző kilátást nyújtott a Peary-kráter lankásan emelkedő oldalára. A kráter falának megsüllyedt teraszai éles kontúrral ragyogtak a napfényben.

A kijáratnál az emberfolyam kétfelé vált. Az átszálló utasok az Északi Vákuumvasút Állomás felé indultak, ahonnan továbbutazhattak a Csang-O és a Hekaté holdvárosokba. A Szelénére érkezők pedig a turbóliftek felé vették az irányt.

– Kár, hogy Karla asszony nem lehet itt – jegyezte meg Helena Gustavhoz fordulva. – Örömmel megismertük volna.

A férfi sajnálkozva válaszolt.

– El kellett vállalnia az éjszakai műszakot. Telt ház van a Lunar Vaporumban, és ilyenkor be kell állítani emberi személyzetet is a recepcióra. Reggel pedig, amikor továbbutaztok, ő már aludni fog.

Gergő csalódott pillantást vetett Benre. Remélték, hogy kipuhatolhatnak Karla asszonytól néhány részletet az álmáról, mielőtt elutaznak az Aurorára.

A turbóliftállomáson tömegek várakoztak, de ahogy a sorra érkező, tágas kabinok felszívták az utasokat, csökkent a zsúfoltság. Rövidesen befutott a következő járat. Szisszenve nyíltak az ajtók, és az áramló padlófények jelezték, hogy megkezdődött a beszállás. Zamira nénivel az élen a csapat bevonult a kocka alakú fülkébe.

A turbóliftek alkották a Szeléné fő belső közlekedési hálózatát. A nagy sebességű kabinok a hatalmas épületkomplexum szintjei és folyosói között függőleges és vízszintes irányban közlekedtek, és összekötötték a holdváros legforgalmasabb pontjait.

– Mikor Zamira néni megtudta, hogy a Holdra jöttök, ragaszkodott hozzá, hogy az egész társaság nála vacsorázzon – mondta mosolyogva Gustav.

– És ennek mi végtelenül örülünk – válaszolta elégedetten Gergő, már a közelgő lakomáról ábrándozva. – Zamira néni főztje miatt az egész Naprendszert átutaznám.

– Még szép, hogy nem engedem el az én drágáimat éhesen arra a furcsa helyre, ahol még enni sem adnak rendesen – jelentette ki büszkén az asszony, kanalas markológép módjára hadonászva méretes karjaival. – Amióta a kis Sven felköltözött a Holdra, és eljárogat hozzám uzsonnázni, sikerült felhizlalnom a kincsemet. Hiszen olyan sovány volt szegénykém, hogy oldalról nézve észre se lehetett venni.

Mihkel szótlanul hallgatta a társalgást, a szokásos titokzatos mosollyal az arcán. Ben alig várta, hogy vacsora közben vele is válthasson néhány szót. Az eddig átélt közös kalandjaik után egyszerre tekintett rá barátként és egyfajta apapótlékként. Egyúttal biztonságban is érezte magát a jelenlétében, és tudta, bármilyen vészhelyzetben számíthat rá.

SZIMI kellemes női hangja szólalt meg. Szeléné Irányítóközpont Mesterséges Intelligenciája bejelentette a következő állomást.

– Meg is érkeztünk – lelkendezett Zamira néni.

– Úgy látom, egész jól elboldogul már a Holdon, Zamira néni – mondta elismerően Ben.

– Ugyan – az asszony legyintett, és az útvonaljelző panelen figyelte a kabin mozgását –, lassan egy éve, hogy itt élek, de még mindig rendszeresen eltévedek. Pedig ez a kedves hölgy mindenhol ott van a falak mögött, és próbál segíteni.

A turbóliftállomásról Lubival utaztak tovább a lakózónák irányába. A hivatalosan Luna Mobinak elnevezett hálózat a szinteken belüli nagyobb távolságok áthidalására szolgált. Elegendő volt SZIMI-vel közölni a célállomást, és az átlátszó, kapszula alakú fülke már suhant is a közlekedőfolyosókat behálózó átlátszó csőrendszerben.

Ben figyelte a folyosókon nyüzsgő városlakókat. A zöld színnel jelzett zónákban javában pezsgett az esti élet. Az éttermek megteltek vacsorázókkal, az üzletek körül vásárlók szaladgáltak, nyomukban követőszenzoros háztartási hordárok cipelték az áruval teli dobozokat. Majd a folyosók színvilága kékre változott, ez jelezte, hogy megérkeztek a lakózónába. Munkából hazafelé tartó, vagy éppen esti sétára induló emberekkel teltek meg a sétányok.

A visszatérés a Holdra jó érzéssel töltötte el Bent. Bár több megrázó élményben volt itt része, de élete legizgalmasabb emlékei is ide kötötték, itt talált új barátokra, és tizenhét évével a háta mögött itt érezte magát először különlegesnek. Holdbéli kalandjai által ki tudott lépni az unalmas középszerűségből, amelytől középiskolába kerülése óta rettegett.

– Hogy áll a Solar Bubbles? – tudakolta Gustavtól.

A férfi a mérnöki képzés gyakorlataként vett részt a nagyszabású építkezésben, amellyel Brazília méretű buborékfelhőt telepítenek a Nap és a Föld közötti Lagrange-pontban. A Solar Bubbles pajzsként szűri meg a napsugárzás egy részét, ezzel csökkentve a Föld globális felhevülését.

– Több milliárdnyi grafénhártyás ionizált cseppet kell legyártaniuk az űrbe telepített üzemeknek. Mi itt a Holdon a szilíciumot bányásszuk hozzá. Elképesztő vállalkozás, de a felhő háromnegyedét már telepítettük. És már mérhető is a hatás a földi éghajlatban.

A Lubi néhány lépésre Zamira néni kabinjától tette ki őket. Az ajtón belépve ínycsiklandozó illatok csapták meg a vendégek orrát. Vendéglátójuk előresietett és eltűnt a konyhában. A holdvárosok kabinjaiba többnyire csak ételautomatát és hűtő-melegítő rekeszeket építettek, de Zamira néninek sikerült olyan kabint bérelnie, amely a hagyományos sütés-főzéshez szükséges eszközökkel felszerelt önálló főzőfülkével rendelkezett. Így az asszony hódolhatott szenvedélyének, és nap mint nap házi finomságokkal kényeztette el fiát, hiszen Ahmet a klinikai szolgálat után rendszerint korgó gyomorral esett haza. Ha pedig különleges vendégek érkeztek, lázas sürgés-forgás kezdődött az apró konyhában, melynek közepére bepréselődve a testes asszony holo-DJ-ket megszégyenítő kézmozdulatokkal pörgette a serpenyőket és fazekakat maga körül.

Ben éppen a hátizsákját pakolta le, amikor mozgást észlelt a nappali felől.

Éjfekete hajú, fehér arcú lány lépett elő, mandulavágású szeme vidáman csillogott, meggyszínű ajka mosolyra húzódott.

– Luna! – kiáltott fel Ben és Gergő egyszerre, és kitörő örömmel üdvözölték a lányt. A délutáni üzenetváltásból már tudták, hogy korábbi csapatvezetőjük is itt lesz a vacsorán, a viszontlátás mégis heves érzelmeket váltott ki belőlük.

– Bocs, hogy nem mentem ki elétek – csicseregte Luna –, de Zamira néni a lelkemre kötötte, hogy tartsam melegen az ételt. Közben meg is terítettem. De azt hiszem, ettől a pillanattól ő veszi át a hatalmat a konyhában.

A lány nem is tévedett. A háziasszony puncslila ruhája elé apró, sárga virágmintákkal díszített égszínkék kötényt kötött, és utcai hidzsábját is lecserélte egy tűzvörös otthoni kendőre, beigazgatva alá őszes tincseit. Utánozhatatlan színkavalkádjával a legfelkészültebb kaméleont is az őrületbe kergette volna.

Miközben a társaság helyet foglalt a nappaliban, és elfogyasztotta a frissítőként előkészített hűs ayrant, Zamira néni a fizika törvényeit felülírva szivárványszínű gömbvillámként cikázott az asztal és a konyha között, és olyan gusztusos ételhalmokat tornyozott vendégei elé, amelyek láttán a Naprendszer legdivatosabb sztárséfje is szégyenkezve zárkózott volna az éléskamrába.

Ben el is határozta, hogy erre az egyetlen alkalomra felfüggeszti szigorú diétáját. A fűszeres darált hússal töltött, fokhagymás török joghurttal meglocsolt mantit és a sajtos pidét lehetetlenség volt kihagyni, és különben is, Zamira néni csúcsra járatott vendégszeretetével szemben a fiú esélytelennek bizonyult volna.

– Ez a manti varázslatos, mint az Ezeregyéjszaka – jegyezte meg Mihkel, miután bekapta az első tésztabatyut.

– Még a drága nene tanította nekem, Kabakum mellett, a tengerparton, mielőtt Isztambulba költöztünk. Allah kegyelme kísérje őt a hetedik égben – válaszolta Zamira néni, és két kezét a mellkasához szorította.

– Üljön le közénk és meséljen egy kicsit! – biztatta Gustav, azután bekapott egy sajtos lepényfalatot. – A család jelenleg is Isztambulban él?

Az asszony nem ült le, a főzőfülkéből kilépve csak megtámaszkodott Luna széktámláján.

– Nincs már ott senki, csak néhány távoli unokahúg. Az egy szem fiam maradt nekem, Ahmet. Ezért is döntöttem úgy, hogy ideköltözöm én is a Holdra. Itt legalább a közelében lehetek. Mindennap nálam ebédel vagy vacsorázik, attól függ, milyen a beosztása.

– Biztosan nehéz volt a földi élet után megszokni egy holdvárost – jegyezte meg Helena.

– Igazság szerint csak pár hetes látogatásra indultam. Az volt az első űrutazásom, pokolian féltem tőle. Aztán annyira megszoktam itt az életet, hogy úgy döntöttem, maradok. Minek röpködjek az űrben, ha nem muszáj. Ezek a drága vöröskeresztesek is sokat segítettek az elején, Allah jutalmazza őket örök boldogsággal – hálálkodott. – Érdekes emberek élnek idefent, mindig nagy a nyüzsgés. Takarítok a klinikán, kapom a nyugdíjat, sétálgatok, főzőcskézek, beszélgetek a láthatatlan hölggyel, aki mindenhol ott van, és várom, hogy az én Ahmetem megajándékozzon egy unokával. Persze sokat gondolok Isztambulra. Csak a tenger, az hiányzik nagyon.

Zamira néni tekintete elfátyolosodott egy pillanatra, de aztán lesimította kötényét és eltűnt a főzőfülkében.

– No és mi ez a meglepetésszerű utazás a Holdra? – szegezte a kérdést váratlanul Mihkel Bennek a tőle megszokott barátságosan vigyorgó, de fürkésző tekintettel.

– Úgy belejöttünk már, hogy az iskolai szünetet a Holdon töltjük – kezdte Ben a már előre kigondolt magyarázatot. – Nem akartunk otthon unatkozni.

– Barcelona tengerpartját tavasz idején nem mondanám unalmasnak – vetette ellen Mihkel, Helena pedig egyetértően bólogatott.

– Sven és Mili nélkül csak feleolyan jó a szünet – szállt be Gergő az utazás hivatalos indoklásába. – Meg aztán mi is kíváncsiak vagyunk az Aurora-kolóniára.

Mielőtt Mihkel egy további kérdéssel még feszélyezettebb helyzetet teremtett volna, Zamira néni tért vissza az étkezőasztalhoz, és újabb fogást helyezett a vendégek elé.

– Tessék, egy kis pisztáciás künefe – kínálta a cérnatésztából és krémsajtból rétegezett édességet. – Luna, hozd be, kérlek, a másik tálcát az almateával.

Az asszony végre leült az asztalhoz, majd kistányérra adagolta a süteményt.

– Hallottam ám, miről beszéltek, és nekem is van meglepetésem – mondta. – Én is veletek tartok az Aurorára.

A bejelentést csend követte. Csak a tulipán alakú üvegpoharak csilingeltek, amikor a visszatérő Luna letette a teástálcát az asztalra.

– Mióta itt vagyok a Holdon, még nem voltam szabadságon – magyarázta Zamira néni. – Így aztán megkérdeztem Lunát, volna-e nekem is hely, és a foglalásnál kiderült, hogy éppen történt egy lemondás. Helena, kedves, remélem, elfogad szobatársának.

– Hát persze, igazán örülök neki – mosolygott Helena, és valóban megkönnyebbültnek tűnt, hogy nem egy vadidegenhez kell alkalmazkodnia egy héten keresztül.

A fiúk közben magukhoz tértek a meglepetésből. Gergő rögtön a süteménnyel kezdett ismerkedni, Ben viszont értetlenkedve kérdezte:

– Biztos, hogy egy ilyen szigorú vallási közösségben jól fogja magát érezni?

Zamira néni kisebb légörvényt kavarva legyintett.

– Ne félts te engem, aranyom! Vén fejemre megjött a kedvem a kalandokhoz. Különben meg, én is megszoktam ám, hogy együtt vagyok veletek. Hallom, hogy nem valami híres a konyha az Aurorán, talán még hasznát vesszük ott a főzőtudományomnak. Meg aztán, múltkor is jól jött a segítségem, amikor csávába kerültetek. Ki tudja, milyen veszedelem les rátok azon az isten háta mögötti helyen.

Ben érezte, ahogy az arca falfehérre változik.

– Mire gondol, Zamira néni? – kérdezte.

– Ugyan mire gondolnék?

– Talán csak nem rosszat álmodott? – szaladt ki Ben száján.

Gergő félrenyelte a süteményt. Hangos köhögéssel igyekezett levegőhöz jutni. Gustav megveregette a hátát.

– Nem álmodtam én semmit, fiam – tárta szét a karját az asszony. – Bár van némi rossz előérzetem.

Erre Helena is felvonta a szemöldökét.

– Emlékezzetek csak! – folytatta Zamira néni. – Már az első találkozásunknál kilyukasztotta az űrhajónkat egy kavics. Aztán rátok támadtak azok a vérszívó terroristák. Legutóbb meg egy pokoli nőszemély akart elrabolni benneteket. Elég csak rátok néznem, máris megremegek, mint a kecskegida villámláskor.

Az utolsó mondatot Zamira néni már kacagva mondta, és nekilátott töltögetni a pirosló almateát. A társaság vidám iszogatás közben elevenítette fel a valóban hajmeresztő kalandokat, és izgatottan találgatták, vajon milyen élmények várják őket a kolónián. Csak Gergő és Ben nem – egymással váltott titkos pillantásukból aggodalom sugár