Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

I. Hogyan került a brigadéros a Komor-kastélyba

II. Hogyan ölte meg a brigadéros az ajacciói testvéreket

III. Hogyan fogta a brigadéros a királyt

IV. Hogyan fogta a király a brigadérost

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Arthur Conan Doyle

GERARD BRIGADÉROS

fordította:
ismeretlen

BUDAÖRS, 2022

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-555-6 EPUB
ISBN 978-963-559-556-3 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

első kiadás:
1894 – 1895

a mű eredeti címe:
The Exploits of Brigadier Gerard

a borító Théodore Géricault (1791 – 1824)
A huszárok kürtöse, lovasság
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

I.
Hogyan került a brigadéros a Komor-kastélyba

Nagyon helyesen cselekedtek, barátaim, hogy némi tisztelettel viseltettek irántam, mert engem megbecsülve, Franciaországot is, magatokat is megbecsülitek. Nem csupán vén, őszbajuszú, rántottáját evő, vagy poharát ürítő katonatisztet láttok; hanem egyszersmind a történetnek egy töredékét. Azok közül a bámulatos férfiak közül én a legutolsók egyikének maradtam; a férfiak közül, akik gyerek létükre már kipróbált katonákká lettek; akik előbb tanultak karddal bánni, mint beretvával; akik száz csatában egyszer sem engedték meg az ellenségnek, hogy borjújok színét meglássa. Húsz esztendeig oktattuk Európát, hogyan kell harcolni; és még akkor is, amikor a leckét megtanulták, csakis a hőmérő, nem a szurony, törte meg a Nagy Sereget. Berlin, Nápoly, Bécs, Madrid, Lisszabon, Moszkva - mind e városokba bekötöttük lovainkat. Úgy van barátim, ismétlem, jól teszitek, hogy gyermekeiteket virággal külditek hozzám, mert ez a fül hallotta Franciaország trombitáinak hívását és ez a szem látta zászlóit olyan országokban, ahol talán soha többé nem látja senki.

Még most is, ha karosszékemben szendergek, látom előttem elvonulni azokat a hatalmas vitézeket - a zöldkabátos lovasvadászokat, az óriás vérteseket, Poniatovszky dzsidásait, a fehér köpönyeges dragonyosokat, és a lovasgránátosoknak bólintgató medvebőreit. Azután következik a doboknak sűrű, tompa pergése, és por meg füstfelhőkön keresztül látom a magas süvegeknek csíkját, a barna ábrázatoknak sorát, a hosszú, piros forgóknak himbálását, fölvetését az acélnak lejtős vonalai közepette. És amott lovagol Ney rőt fejével; Lefebvre bulldog-állkapcájával, meg Lannes gascogne-i hányavetiségével. Azután az érc villogása, a kackiás tollbokréták közepette megpillantom őt, a halovány mosolyú, görnyedt vállú, révedező szemű férfiút. Akkor vége az álmosságomnak, mert fölugrom székemről; repedt hanggal kiáltok; reszketeg kezemet kinyújtom, úgyhogy Madame Titeaux megint nevet egyet az árnyak közt élő vén fickón.

Dacára, hogy amikor a háborúk véget értek. valóságos dandárparancsnokságra vittem és méltán remélhettem, hogy nemsokára hadosztály tábornokká leszek, mégis inkább korábbi napjaimra térek most, amikor a katonaélet dicsőségeiről, megpróbáltatásairól akarok nektek regélni.

Hiszen érthetitek, ha a tiszt annyi ember és ló élén áll, esze csakis újoncon, remondán, abrakon, gyógykovácson, meg elszállásoláson jár, úgyhogy még akkor is, amikor nem áll ellenséggel szemben, az élete szörnyen komoly föladat. De, amikor még csak hadnagy vagy százados, vállát nem nyomja vállrojtjánál nagyobb teher; tehát pengetheti sarkantyúit; lengetheti mentéjét; ürítheti poharát és csókolgathatja babáját; semmi egyébre nincs gondja, csak hogy daliás életét élvezze. Ez az idő az, amikor valószínű, hogy kalandja akad és számotokra tartogatott meséimmel gyakran ehhez az időszakhoz fordulok. Ezt teszem ma este is, amikor elbeszélem, hogyan látogattam el Komor-kastélyba; Duroc hadnagy sajátságos küldetését és annak az embernek iszonyatos esetét, akit előbb Jean Carabin, utóbb Straubenthal báró néven ismertek.

Tudnotok kell tehát, hogy 1807. február havában, közvetlenül Danzig bevétele után, Legendre őrnagy meg én megbízást kaptunk, hogy Poroszországból négyszáz remondát vezessünk keleti Lengyelországba.

A kemény időjárás, kivált pedig a nagy csata Eylaunál annyi lovunkat elpusztította, hogy gyönyörű tizedik huszárezredünket csaknem az a veszedelem fenyegette, hogy könnyű gyalogos zászlóaljjá válik. Tudtuk tehát, az őrnagy is, én is, hogy a harcvonalban majd nagyon szívesen látnak. Nem haladtunk azonban nagyon gyorsan, mert magas hó födte az utakat, ezek meg förtelmes állapotban voltak, és csak húsz visszatérő invalidus állt rendelkezésünkre. Ezenfölül lehetetlen, amikor mindennap változik az abrak, néha meg egyáltalán nincs, a lovat gyorsabban, mint lépésben hajszolni. Jól tudom, hogy a regényekben a lovasság a legerősebb vágtatásban szokott végigszáguldani; ami engem illet azonban, tizenkét hadjárat után, nagyon megelégedném, azt tudva, hogy dandárom menetközben mindig képes lépést haladni, az ellenség elé érve, meg ügetni. Ezt a huszárokról, meg a lovasvadászokról mondom, gondoljátok meg; tehát még inkább ez az eset a vérteseket meg a dragonyosokat illetőleg.

Én, személyesen, szeretem a lovat; nagy örömem telt tehát abban, hogy kezem alá egyszerre négyszáz, mindenféle korú, színű és természetű került. Nagyobbára Pomerániából származtak, de akadt néhány Normandiából, meg néhány Elzászból és mulattatott minket az a tapasztalás, hogy jellemüket illetőleg éppen úgy különböznek egymástói, mint azoknak a tartományoknak a lakossága. Azt is megfigyeltük, amit azóta is gyakran kipróbáltam, hogy a ló természetét a színéről meg lehet ismerni, a kacér, szeszéllyel, idegességgel teljes világos pejtől, a szívós gesztenyeszín pejig, az engedékeny almásszürkétől, a csökönyös rozsdás feketéig. Mindennek a világon semmi köze sincs történetemhez; lovastiszt azonban hogyan haladhatna elbeszélésével, ha induláskor ő rá várakozó négyszáz lóra akad? Szokásom, azt tapasztaljátok, arról fecsegni, ami engem érdekel; azt remélem tehát, hogy titeket sem untatlak.

Marienwerderrel szemben keltünk át a Visztulán és eljutottunk Riesenburgig, amikor Legendre őrnagy a postamester házában levő szobámba benyitott, kezében nyitott levelet tartva.

- Önnek el kell tőlem válnia - szólt kétségbeesett arccal.

Nekem ez nem nagy bánatot okozott, mert ő, ha illik ezt mondanom, alig érdemelt hozzám hasonló alantast. Mindazáltal hallgatva tisztelegtem.

- Parancs Lasalle tábornoktól, - folytatta - rögtön Rosselbe kell mennie és az ezred főhadiszállásán jelentkeznie.

Ennél jobban semmi más üzenet nem örvendeztethetett meg. Följebbvalóim már akkor nagyon sokra becsültek. Nyilvánvalónak tartottam, hogy az ezred ismét tettleges szolgálatot lát el és hogy Lasalle érti, mennyire tökéletlen a svadronyom nélkülem. Igaz, hogy alkalmatlan pillanatban érkezett, mert a postamester leányával - egyike azoknak az elefántcsontszín bőrű, fekete hajú lengyel leányoknak - azt reméltem, hogy még bizalmasabb beszédbe ereszkedhetem. Mindazáltal sakkjátéknál nem az a dolga a parasztnak, hogy okoskodjék, ha a játékos ujjúval elmozdítja őt négyszögéről; lesiettem tehát, megnyergeltem hatalmas, fekete paripámat, Rataplant és rögtön elindultam magányos útamra.

Szavamra mondhatom, ünnep lehetett azoknak a szegény lengyeleknek és zsidóknak, akiknek olyan ritkán deríti föl valami az életét, hogy ilyen látványt élvezhettek ajtóikból! Rataplannak hatalmas, fekete tagjai, hátának és oldalainak gyönyörű ívedzése a csípős reggeli levegőben minden lépésénél csillogtak, villogtak. Ami engem illet, a patkó csattogása az úton, a jókedvű fej minden kapkodásánál fölhangzó csörrenése a kantárnak meg a zablaláncnak, még ma is fölpezsdíti minden véremet. Gondolhatjátok tehát, hogyan tartottam magamat huszonöt éves koromban - én, Étienne Gerard, a tizedik huszárezred legkülönb lovasa, legkitűnőbb vívója. Kék volt a színünk a tizedikben - égszínkék dolmány és mente vörös hajtókával - és a seregben azt szokták rólunk mondani, hogy láttunkra az egész nép szaladásnak indul, az asszonyok felénk, a férfiak tőlünk. A riesenburgi ablakokban aznap reggel fényes szemeket láttam, amelyek mintha tartóztatnának; a katona azonban mit tehet; legföljebb kezével csókot hinthet és megrázhatja a kantárszárat, amint útján odább indul!

Kietlen idő járt arra, hogy az ember Európának legszegényebb, legcsúnyább vidékén végiglovagoljon, de felül az égboltozat tisztán kéklett, a fényes hideg nap nem csillogtatta a rengeteg hómezőket. Leheletem párát képezett a fagyos levegőben, Rataplan orrlyukaiból két gőzkócsag lövellt ki, zablájának oldalvasairól meg jégcsapok hullottak. Engedtem őt ügetni, hogy tagjait fölmelengesse; részemről annyi meggondolni valóm akadt, hogy alig törődtem a nagy hideggel. A sötét fenyőligetekkel meg világosabb vörös fenyőfoltokkal tarkázott nagy síkság északra is, délre is terjengett. Itt-ott kunyhók kandikáltak ki, de csak alig három hónapja múlt, hogy a Nagy Sereg erre keresztül vonult és ti tudjátok, hogy az a vidéknek mit jelentett. A lengyelek barátaink voltak, igaz; százezer emberből azonban csak a testőrséget kísérte társzekér, a többinek úgy kellett megélnie, ahogyan bírt. Nem lepett meg tehát, hogy marhának nyomát sem láttam, sem füstöt a néma házakból. Ahol az óriás hadsereg végig haladt, a vidéken forradás maradt és azt beszélték, hogy amerre a Császár elvezette embereit, ott még a patkány is éhen pusztul.

Délre eljutottam Saalfeld falváig; de mivel a Császárnak Ostorodéban lévő téli szállására, meg a páros gyalogosok hadosztályának főtáborához vivő úton jártam, az országutat kocsik meg szekerek zsúfolásig elállták. A tüzérségi lőszeres Szekerek, futárok, társzekerek, újoncok és elmaradozottak folytonosan szaporodó tömegének láttára az járt az eszemben, hogy még sokáig tarthat, amíg társaimhoz szegődhetek. A síkságot, azonban öt lábnyi hó borította; nem maradt tehát egyéb hátra, csak utamon előre baktatni. Ennélfogva nagy örömmel vettem észre az országúttól elágazó második utat, mely éjszak felé fenyvesen át vonult. Az útkeresztezésnél kis csárda állt; ajtaja előtt a conflansi harmadik huszároknak - éppen az az ezred, amelynek utóbb ezredesévé lettem - őrjárata lóra ülni készült. A parancsnok a lépcsőkön állt: fiatal, halovány tiszt, aki inkább szemináriumból kikerült kispapnak látszott, mint az előtte lévő, „bánja az ördög” haramiák vezérének.

- Jó napot, főhadnagy úr - szólt, amikor észrevette, hogy a lovamat megállítom.

- Jó napot, - feleltem - Étienne Gerard főhadnagy vagyok, a tízediktől.

Arcán láttam, hogy hallotta híremet. Mindenki ismert a hat vívómesterrel való párbajom óta. Modorom azonban fölbátorította, hogy ne érezze magát feszélyezve velem szemben.

- Duroc hadnagy vagyok, a hatodiktól - felelt.

- Nem régen rukkolt be? - kérdeztem.

- Múlt héten.

Halovány képéről és a modorból, ahogyan engedte, hogy legénysége őt elhagyja, ezt már sejtettem. De még nem olyan régen múlt el annak az ideje, hogy magam tapasztaltam, milyen az, amikor iskolás gyerek kénytelen parancsolgatni veterán legénységnek. Elpirultam, emlékszem, ha szigorú parancsokat kellett odakiáltanom olyan embereknek, akik több csatát láttak, mint ahány évet én megértem és természetesebben esett volna nekem így szólni: Engedelmükkel, most arcvonalba fejlődünk föl, vagy: Ha jónak látják, ügetünk. Nem becsméreltem tehát a gyereket, amikor láttam, hogy embereit nem tartja teljesen kezében; csak egyet néztem rájuk, amitől azután kiegyenesedtek a nyeregben.

- Szabad-e kérdeznem, monsieur, ezen az éjszaknak vivő úton megy-e? - kérdeztem.

- Utasításom az, hogy Arensdorfig vezessek őrjáratot - felelte.

- Akkor, engedelmével, odáig önnel lovagolok - mondtam. Nyilvánvaló, hogy a hosszabbik úton gyorsabban haladhatok.

Ez igaznak is bizonyult, mert ez az út a seregtől elvezetett a kozákoknak meg fosztogatóknak átengedett vidékre és olyan puszta volt, amilyen zsúfolt a másik. Duroc meg én elül lovagoltunk, a hat közlegény pedig követett. Jó fiúnak tapasztaltam ezt a Durocot; feje teletömve badarságokkal, amiket St. Cyrben[1] tanítanak; többet tudott Nagy Sándorról, meg Pompeiusról, mint arról, hogy kell a ló abrakját megkeverni és lábát gondozni. Mindamellett, ahogyan említettem, jó fiú, akit a tábori élet még nem rontott meg. Jól esett hallgatnom, hogyan fecseg Amiensben lakó Marié húgáról és anyjáról. Nemsokára Hayenau falvába érkeztünk. Duroc oda lovagolt a postaállomás elé és a postamestert előhívatta.

- Megmondhatja-e nekem, - szólt - hogy az az ember, aki Straubenthal bárónak mondja magát, ezen a vidéken lakik-e?

A postamester fejét rázta, mi meg ellovagoltunk. Ügyet sem igen vetettem erre, de amikor a következő faluban pajtásom ugyanezt a kérdést ismételte, hasonló eredménnyel, nem állhattam meg, hogy meg ne kérdezzem, vajon kicsoda az a Straubenthal báró.

- Olyan ember, - felelte Duroc, és a gyerek arca hirtelen lángba borult - akinek rendkívül fontos üzenetet viszek.

Nos, ez nem nagyon világosította föl az ügyet; társam modorán azonban valami sejtette velem, hogy a további kérdezősködés terhére esnék. Nem firtattam tehát tovább a dolgot; Duroc azonban azontúl is megkérdezett minden parasztot, akivel találkoztunk, hogy értesítést adhat-e Straubenthal báróról.

Részemről iparkodtam, ahogyan azt minden könnyű lovassági tisztnek tennie kell, fogalmat alkotni magamnak a vidék alakulásáról, megfigyelni a vízfolyások irányát és megjegyezni a helyeket, ahol gázlónak kell lennie. Minden lépés messzebbre vitt a tábortól, amelynek szárnya körül vitt el az utunk. Messze délnek néhány szürke füstkócsag a fagyos levegőben mutatta egyik-másik előőrsünknek a helyét. Éjszak felé ellenben semmi sem állt köztünk meg az oroszok téli szállásai közt. A szemhatár legszélén két ízben is megpillantottam acélnak a csillogását és figyelmeztettem rá társamat. Távolabbról látszott, semhogy megmondhatnék pontosan, honnan ered; alig kételkedtünk azonban, hogy portyázó kozákok lándzsahegyei villognak.

A nap éppen alkonyodott, amikor alacsony halmon lovagoltunk keresztül- és jobbkézt kicsiny helységet láttunk, balkézt meg a fenyvesek közül kiszökellő magas, fekete kastélyt. Szekere mellett ballagó földmíves közeledett felénk - kócos hajú, kedvetlen, báránybőr ujjast viselő fickó.

- Micsoda falu ez? - kérdezte Duroc.

- Arensdorf, - felelte a fickó barbár német tájszólással.

- Eszerint éjszakára itt kell maradnom, - mondta fiatal társam. Aztán a paraszthoz fordulva ismételte örökös kérdését: Megmondhatná-e, hol lakik Straubenthal báró?

- Hiszen ő Komor-kastélynak a tulajdonosa, felelt a paraszt és a távoli fenyőerdő fölött látható sötét tornyokra mutatott.

Duroc úgy kiáltott, mint a vadász, amikor látja, hogy vadja előtte fölkel. A gyerek, mintha csak eszét vesztené - szeme villogott, arca halálra sápadt; szájára meg olyan mord kifejezés ült, hogy a paraszt elhúzódott mellőle. Még most is látom, amint pej lován előre hajlik és mohó tekintetét a hatalmas, fekete toronyra szegezi.

- Miért mondja Komor-kastélynak? - kérdeztem.

- Nos, ezen a vidéken úgy nevezik - viszonozza a paraszt. - Hír szerint odafent gonosz tetteket követtek el. Nem hiába lakik ottan, idestova tizennégy esztendeje, Lengyelország leggonoszabb embere.

- Lengyel nemes! - kérdem.

- Nem az; efféle urat nem tenyésztünk Lengyelországban - válaszolt.

- Francia tehát! - kiáltotta Duroc.

- Azt beszélik, Franciaországból jött.

- És a haja vörös?

- Olyan vörös, akár a róka.

- Úgy van, úgy; ez az én emberem, - kiáltott az izgatottságtól minden ízében reszkető társam. - A gondviselés keze vezetett engem ide. Ki mondhatja, hogy ezen a világon nincsen igazság. Jöjjön monsieur Gerard, mert mielőtt ezzel a magánügyemmel foglalkozhatnám, előbb látnom kell, hogy legényeim kellően vannak-e elszállásolva.

Megsarkantyúzta lovát és tíz perc múlva az arensdorfi korcsma ajtajánál álltunk, ahol a legénységet éjszakára elszállásolhatta.

Nos, nekem mindehhez semmi közöm; nem bírtam elképzelni, hogy mi lehet az értelme. Rosselig még hosszú az út; elhatároztam azonban, hogy odább lovagolok néhány óra bosszant és jó szerencsémre bízom: akadok-e valami fészerre, ahol Rataplan meg én meghúzódhatunk. Egy kancsó bort felhajtottam és ismét lóra ültem tehát, amikor a fiatal Duroc kiszaladt az ajtón és kezét térdemre tette.

- Monsieur Gerard, - lihegte - kérem, ne hagyjon engem itt cserben!

- Kedves hadnagy úr, - feleltem - ha megmondaná, miről van szó és mit kíván, hogy megtegyek, jobban megmondhatnám, lehetek-e valahogyan segítségére.

- A legnagyobb mértékben lehet, - kiáltotta. - Csakugyan, mindannak alapján, amit önről hallottam, monsieur Gerard, ön az az egy ember, akit ma éjszaka magam mellé óhajtanék.

- Ön elfelejti, hogy ezredemhez csatlakozni sietek.

- Ma estére semmi esetre sem érhet oda. Holnap így is, úgy is Rosselbe jut. Ha velem marad, rendkívül nagy szívességet tesz és olyan ügyben segít meg, amely a saját és a családom becsületét illeti. Kénytelen vagyok azonban megvallani, hogy meglehet, saját személyét is fenyegetheti esetleg némi veszedelem.

Ügyes fogás volt tőle ezt mondani. Természetesen leugrottam Rataplan hátáról és a lovásznak megparancsoltam, hogy vezesse vissza az istállóba.

- Menjünk a kocsmába - szóltam - és magyarázza meg részletesen, mit vár tőlem.

Bevezetett a külön szobába s bereteszelte az ajtót, nehogy félbeszakítsanak. Derék, szálas volt; amint ott állt a lámpa fényében s a világosság rásütött komoly arcára, meg a neki rendkívül jól illő ezüstszín szürke egyenruhára, éreztem, hogy szívem érte fölmelegszik. Nem megyek annyira, hogy mondanám, úgy tartotta magát, ahogyan vele egyidős koromban én tartottam magamat; mégis a hasonlatosság elegendő volt arra, hogy rokonszenvet érezzék iránta.

- Kevés szóval megmagyarázhatom az egészet - szólt. - Ha eddig nem elégítettem ki az ön nagyon természetes kíváncsiságát, az azért történt, mert az ügy nekem annyira kínos, hogy nagy nehezen szánom el magamat azt szóvá tenni. Nem kérhetem azonban segítségét anélkül, hogy pontosan meg ne magyarázzam önnek az ügy állását.

- Tudnia kell tehát, hogy atyám, az ismeretes bankár, Christophe Duroc, akit a szeptemberi vérengzéskor a tömeg meggyilkolt, ön mindenesetre tudja, a csőcselék akkor hatalmába kerítette a börtönöket, húrom úgynevezett bírót választott, hogy a szerencsétlen arisztokratákra kimondják az ítéletet, azután, amint az utcára kivezették, darabokra szaggatták őket. Atyám egész életében a szegények jóltevője volt. Sokan akadtak, akik javára fölszólaltak. Láz is gyötörte őt; félholtan, lepedőben vitték be. A bírák közül ketten fölmentésére szavaztak. A harmadik, fiatal jakobinus, akit hatalmas termete és kegyetlen természete azoknak a haramiáknak egyik vezérévé tett, sajátkezűleg lerángatta őt a nyoszolyáról; súlyos csizmájával újra meg újra megrugdalta és kilökte őt az ajtón, ahol egyetlen perc alatt minden tagját szerteszéjjel tépték, olyan iszonyatos módon, hogy azt leírni képtelen vagyok. Ez, ahogyan ön láthatja, gyilkosság, még azoknak saját törvénytelen törvényei szerint is, mert az ő bíráik közül is ketten atyám javára nyilatkoztak.