MAME

Tharntype story 5

Gyűlöletből szerelem

ULPIUS BARÁTI KÖR

BUDAPEST

Published originally under the title:
เกลียดนักมาเป็นที่รักกันซะดี ๆ (Tharn Type the series)

Copyright ©MAME Hungarian Editionrights under license granted by MAME

Hungarian Editioncopyright © 2022 Művelt Nép Könyvkiadó

Arranged through JS Agency Co., Ltd, Taiwan

All rights reserved

ISBN 9789635801015

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Köszöntő

Mindenekelőtt szeretnélek szívből üdvözölni, kedves Olvasó, amiért fellapoztad ezt a nem mindennapi történetet. Összetartott két tenyérrel és egy kedves mosollyal köszöntelek, ahogy Thaiföldön szokás: Száwátdí khá!

Ez a könyv két egyetemista fiú, Tharn és Type históriája, amelyből kiderül, hogyan képes a szerelem legyőzni a gyűlöletet. Tharn, (akinek ugyan nem ez a hivatalos neve, de Thaiföldön mindenki a becenevét használja, ami gyerekkorában ragadt rá, és Tharn esetében ez a becenév azt jelenti, forrás, patak) a sors fintorából pont egy homofób szobatárssal kerül össze az egyetemen, aki iránt az első pillanattól kezdve különös vonzódást érez. Type, a szobatársa, egy teljesen normális elsőéves diák, aki egyetlen rossz tulajdonsággal rendelkezik: szenvedélyesen gyűlöli a homoszexuálisokat.

Tharn homoszexuális, Type homofób. Adott a konfliktus, ami a közös kollégiumi szobába került páros viszonyát alapjaiban meghatározza. Ez az ellentét, mint várható, pokollá teszi az életüket, mégis feltartóztathatatlanul halad egy szenvedélyes kapcsolat felé. Közben olyan titkok derülnek ki a múltjukról és a beidegződéseikről, amiket csak egy drámai katarzis képes felszínre hozni.

A homoszexualitás témájáról nagyon nehéz írni. Rengeteg előítélet lakozik az emberekben a melegek és a transzneműek iránt. Akárcsak a főszereplőnk, Type, sokan szívből gyűlölik ezt a fajta másságot, és hozzá hasonlóan ököllel rendeznének minden ilyen nézeteltérést. Elsősorban nekik ajánlom ezt a könyvet.

Be kell vallanom, hogy nagyon izgalmas volt megírni ezt a történetet. A lassú, keserves átalakulás, amin a két szobatárs átvergődik az egyetem első éve alatt, megható, drámai, tragikus és nevetséges helyzetekbe sodorja őket. Olyan helyzetekbe, amik megtanítják őket az önértékelésre, az alázatra, az egymás elfogadására és végül a féktelen szerelemre. Az egymás iránt érzett ellenszenvük és gyűlöletük lassan szétmorzsolódik az értelmetlen csatározásban, és a legértékesebb kincseket ajándékozza nekik: a felszabadulást és a megtisztulást.

Köszönettel tartozom a barátaimnak a felbecsülhetetlen segítségükért, amit a könyv elkészítésében nyújtottak nekem.

Hálás köszönet Chonnak az értékes tanácsaiért, amivel segített egységesebbé és olvasmányosabbá tenni a történetet.

Köszönet Szainak a grafikai munkáért és a csodálatos weboldal elkészítéséért.

Köszönet Nennek a csodálatos borítótervért, amibe teljesen beleszerettem.

Hálás köszönet a Gombafej Társaságnak, akik mindig mellettem álltak, esőben és napsütésben.

Köszönet annak a tizenhárom elsőéves diáknak, akik bevezettek a Yaoi irodalom rejtelmeibe.

És végül, de nem utolsósorban, hálás köszönet a nemzetközi olvasóknak, akik világszerte támogatják a munkámat.

Kívánom, hogy ez a könyv mindenkinek éppolyan szórakoztató, elgondolkodtató és tanulságos legyen, mint nekem volt, amikor megírtam.

A szerelem legyen veletek!

MAME

2015. szeptember 17.

ÖTVENNYOLCADIK FEJEZET

Bűn és bűnhődés

Tharn nem volt felkészülve a váratlan fordulatra. Először azt hitte, a bátyja csak rossz tréfát űzött vele, amikor elé tárta az elképesztő történetet Lhong ármánykodásáról. Csak ült magába roskadva a fotelben, a szülői ház nappalijában, és szédülten hallgatta a gyomorforgató históriát, ami éveken át zajlott a háta mögött. Képtelen volt felfogni, hogy a legjobb barátja puszta önzésből ilyen aljasságra vetemedett, csak azért, hogy magához láncolja őt.

Hány ember életét akarod még tönkretenni, Lhong?

Ahogy az émelyítő kuszaság lassan kitisztult Tharn fejében, és a törött képcserepek a helyükre kerültek, magyarázatot nyert az a rejtélyes mondat is, amit Type búcsúzóul mondott neki a szakításuk estéjén:

„Neked is jobb lesz, ha szakítunk, Tharn!”

Tharn azon az estén nem fogta fel, mit akart ezzel mondani a szerelme, csak a bénító fájdalmat érezte, mintha szíven döfték volna. Miért lenne neki jó, ha szakítanak? Hiszen annyira szereti ezt a dél-thai fiút! Elsőre rögtön mentegetőzni kezdett, hogy nem ő volt az oka, de ahogy megtudta az igazságot, minden kételye elmúlt. Rájött, hogy Type a szakítással őt akarta megvédeni az alattomos cselszövéstől, ami egyre mélyebbre húzta őket a csapdába.

Szeretetből tette. Engem féltett. Miattam aggódott.

Tharn a felismerésre azonnal felpattant a fotelből, felkapta a kocsikulcsát, és faképnél hagyta a meglepetéstől némán pislogó bátyját, majd sietve az egyetemre hajtott, hogy szemtől-szembe kérdőre vonja Lhongot a tetteiért. A saját szájából akarta hallani az igazságot, nem csak hallomásból. Ha nem a bátyjától hallotta volna ezt a hajmeresztő történetet, egy szót sem hitt volna el belőle, s bár Thonnál jobban nem bízott meg senki másban, nem nyugodhatott addig, amíg saját fülével nem hallja Lhong beismerő vallomását.

A barátság Tharn számára szent volt, és meg akarta adni Lhongnak a lehetőséget a magyarázatra. Elvégre Lhong éveken át a leghűségesebb társa volt, és sokszor úgy érezte, hogy a környezetében csak rá számíthat igazán. Lhong volt az, aki mindig meghallgatta, együttérzett vele, és örömében-bánatában mellette állt. Négy évig úgy tekintett rá, mint a bizalmasára, akivel megoszthatta minden titkát, és akivel fél szavakból is megértették egymást. De ha igazat mondott a bátyja, akinek a szavában eddig sosem volt oka kételkedni, akkor nem csak Lhongot ismerte fájdalmasan félre, hanem Type-ot is.

A szakításuk óta Tharn azzal próbálta vigasztalni magát, hogy Type csak egy csökönyös, önfejű, hisztis kisgyerek, és nagyon reménykedett benne, hogy hamarosan észhez tér,
és bűnbánóan visszakullog hozzá. Fel sem merült benne, hogy a szakítással Type valójában őt akarta megóvni a bonyodalmaktól, amik valószínűleg egy még fájdalmasabb szakításhoz vezettek volna. Tharn ehelyett inkább sértetten magába gubózott, és elkeseredve szidta az igazságtalan sorsot, ami megint ártatlanul ítélte szenvedésre.

Mekkora balfék voltam!

Tharn őrült sebeséggel hajtott végig a campuson a Sporttudományi Tanszék parkolójáig, ahol a legnagyobb meglepetésére meglátta Type-ot és Lhongot, akik éppen heves szóváltásba keveredtek. Első gondolata rögtön az volt, hogy kipattan a kocsiból, és odarohan hozzájuk, de ahogy körbepillantott a parkolóban, egy közeli terepjáró mögött észrevette Technót és Champ-et, akik a rejtekhelyükről telefonon rögzítették az eseményeket. Tharn azonnal leállította a kocsiját a parkoló szélén, és nesztelenül a kémkedő páros háta mögé lopakodott.

– Mmpf…

A szájára tapadt széles tenyértől Techno magába nyelt egy rémült sikoltást, és elkerekedett szemekkel bámult a felette tornyosuló támadójára. Meglepetésében majdnem a telefont is kiejtette a kezéből, de Tharn villámgyorsan érte nyúlt, és visszanyomta Techno markába.

– Sss! Maradj csendben! – suttogta Tharn, mielőtt nagy tenyerét levette a barátja szájáról – Mit csináltok ti itt?

A döbbenetből felocsúdva Techno röviden elmondta neki ugyanazt, amit Tharn már a bátyjától is hallott, ezért csak némán bólintott, és komor ábrázattal meredt tovább a telefonra. A Type inge alá rejtett rádiómikrofon tisztán, vágatlanul közvetítette a kíméletlen igazságot, míg a telefon képernyőjén Tharn a saját szemével láthatta, ahogy az egykori bizalmas barátja felismerhetetlen szörnyeteggé alakul.

Techno együttérzően figyelte a márványfehér arcon megfeszült izmokat és a szikrázó tekintetet, amivel a barátja a képernyőra meredt, és érezte, ahogy Tharn szívében fájdalmasan kavarog a csalódás, az iszonyat, a bánat és a bosszú. Szeretett volna segíteni rajta, megnyugtatni őt, és enyhíteni a fájdalmán, de a szokásos ügybuzgalmában végül ismét olyat mondott, amitől nem lett jobb kedve senkinek.

– Sok mindent túléltél már, Tharn – kezdte Techno bíztató mosollyal – Te is azt akartad, hogy végre választ kaphass a kérdéseidre. Most eljött a pillanat, amire egy éve vártál.
Da nem merte elmondani neked az igazságot, mert félt, hogy megundorodsz tőle, és sosem állsz vele szóba többet. Ha láttad volna a róla készült videót, valószínűleg nem is tettél volna másképp.

Tharn némán meredt tovább a telefon képernyőjére, mintha továbbra is nehezére esne szembesülnie a valósággal, ami élőben zajlott a szeme előtt. Amit korábban valóságnak hitt, arról hirtelen kiderült, hogy hazug szemfényvesztés, ezért úgy érezte, hogy már a saját érzékszerveiben sem bízhat.

Techno érezte rajta a bizonytalanságot, és újra nekilendült, hogy a maga módján erőt öntsön belé.

– Látom, hogy nehezen hiszed el – folytatta együttérzően – De a napnál is világosabb, hogy egyetlen méregkeverő áll a háttérben, akiről most a saját szemed láttára hullik le a lepel. Sajnálom, hogy az követte el ezt az aljasságot, akit a legjobb barátodnak hittél.

Tharn kókadtan, görnyedt háttal állt mellette, jó tíz centit összezsugorodva a szégyentől, amiért nem látta, hogy évekig a bolondját járatta vele a bizalmas jóbarátja. Szörnyű bűntudatot érzett, amiért a hiszékenysége miatt nemcsak ő szenvedett, hanem mindenki, akivel kapcsolatba került. Különösen Da, akit Lhong szó szerint az őrületbe kergetett.

Hihetetlen, hogy nem is sejtettem!

Leginkább a saját vaksága bosszantotta, és nehezen tudott beletörődni, hogy Lhong évekig túljárt az eszén, miközben ő újra meg újra gyanútlanul belesétált a kelepcébe. A fejét ingatva, csendben emésztette magát tovább, miközben az előtte kibontakozó dráma fokozatosan nagyobb lángra kapcsolt, majd Type arcán hirtelen elcsattant az első pofon.

Tharn azonnal megmerevedett, mint egy szimatot fogott kopó, és a következő pillnatban, előreszegett fejjel nekilendült, hogy felmentő seregként kitörjön a rejtekhelyéről. Nem bírta tétlenül nézni, ahogy Type, akinek a szerelmében ezek után nem kételkedhetett, egyedül küzd a szörnyeteggel. Techno még gyorsan utána nyúlt, hogy a bizonyíték zavartalan rögzítése érdekében megpróbálja őt feltartóztatni, de rövid huzavona után Tharn kitört a karjaiból, és megindult a parkoló túloldala felé.

Jövök, Type! Tarts ki!

Lhong eközben könnyedén a földre teperte Type-ot, és ököllel ütni kezdte a fejét, amit Type a legkisebb ellenállás nélkül viselt. Nem kapálózott, nem ütött vissza, csak vigyorgott vérző szájjal, és tűrte az ökölcsapásokat, mintha vezekelni akarna a bűneiért.

Miattam teszed, szerelmem? Értem áldozod fel magad? Soha többé nem fogok kételkedni benned!

Tharn úgy suhant át a parkolón, mint egy őrangyal, aki az igaz szerelem legyőzhetetlen erejével készül lesújtani a gonoszra. Ahogy odaért Lhonghoz, elkapta a grabancát, és egy mozdulattal a földre vágta, majd letérdelt Type mellé,
és aggódva az ölébe emelte a fejét. Type bágyadtan felnyitotta a felpüffedt szemeit, és ahogy meglátta a márványfehér arcot, a véres szájával szerelmetesen elmosolyodott.

– Jól van, Type, látom, még életben vagy – jegyezte meg Techno tréfásan, aki addigra szintén odaért hozzájuk, kezében az elmentett bizonyítékkal.

Tharnnak azonban ettől nem sikerült megnyugodnia, és amint megbizonyosodott róla, hogy Type-nak valóban nem esett komolyabb baja, óvatosan feltámogatta
a földről, majd hátraperdült, és a felindultságát a főbűnösre összpontosította. Kimérten odasétált Lhonghoz, szigorúan a szemébe meredt, majd visszakézből lekevert neki egy hatalmas pofont.

– Mit műveltél, te aljas gazember? – üvöltötte remegő fejjel.

Lhong, aki évekig élvezte Tharn fenntartás nélküli bizalmát, most rémülten állt előtte, mint egy fülön csípett áruló, és kétségbeesve próbálta mosdatni magát.

– Semmit, semmit – hebegte Lhong a vérző orrára tapasztott kézzel – Nem csináltam semmit.

Tharn szemöldöke azonnal összerándult, és az agyát elöntötte a méreg.

– Van pofád ezek után tovább hazudni? – üvöltötte Type felé mutatva.

– Nem én kezdtem! – mentegetőzött tovább Lhong.
– Ő támadt rám. Ez az igazság. Idejött hozzám, és elkezdett szitkozódni. Olyan dolgokat mondott rólad, amiket nem tűrhettem. Téged akartalak megvédeni!

Tharn undorodva nézte, ahogy Lhong szájából nyaklótlanul ömlik a hazugság, és közben azon gondolkozott, mit lehet tenni egy ennyire elvetemült gazemberrel, aki már valóságnak képzeli a hazugságait, a bűntudat és az alázat leghalványabb szikrája nélkül.

– Nemcsak ez én életemet tetted tönkre, – szólalt meg Tharn csontig hatoló ridegséggel – hanem mindenkiét, akivel közeli kapcsolatba kerültem.

– Nem igaz, nem csináltam semmit! – könyörgött Lhong elcsukló hangon. – Inkább hiszel ezeknek, mint nekem? Hány éve ismerjük már egymást? Sosem tettem veled semmi rosszat. A legjobb barátod vagyok, Tharn.

– Hazudsz, te rohadt szemét! – tört ki Type-ból az indulat.

– Fogd be a pofád! – vágott vissza Lhong dühösen. – Ez nem tartozik rád!

Tharn gyorsan hátrafordult, és egy nyugodt kézmozdulattal lecsillapította Type-ot, majd ismét Lhongra szegezte a villámló tekintetét, aki nem is mert a szemébe nézni.

– Valóban nem tartozik Type-ra – folytatta Tharn hűvösen. – Beszéljnük csak rólad meg rólam! A legjobb barátom voltál, valóban. Hittem benned, de nem tudtam, hogy egy kígyót melengetek a keblemen.

Tharn fagyos hangjába mély szomorúság és csalódás keveredett, és reménykedve kutatta Lhong arcán az emberi esendőséget, de őszinteség helyett csak makacs elutasítást és kétségbeesett félelmet látott rajta.

– Nem csináltam semmi rosszat!

A gyáva válaszra Tharn elkapta Lhong gallérját, és türelmetlenül megrántotta ernyedt testét.

– Elegem van a hazugságaidból! – üvöltötte Lhong képébe. – Azt akarod, hogy kiverjem belőled az igazat?

Nyomatékul hevesen cibálni kezdte Lhongot, mint egy rongybabát, és közben lekevert neki még két pofont, de az csak elszántan rázta a fejét, és könnybe lábadt szemekkel mentegetőzött.

– Nem hazudok – motyogta sírásra görbült szájjal. – Csak miattad csináltam, Tharn. Csak neked akarok jót.

– Miattam csináltad? – csattant fel Tharn felháborodva, és maga köré mutatott. – Ezzel akarsz nekem jót? Nem látod, hogy mindenkinek csak ártasz? Minek csinálod ezt?

– Ezek a senkik nem érdemelnek meg téged, Tharn – válaszolt Lhong reszkető hangon, és könnybe lábadt szemeit Tharnra függesztve a karjaiba kapaszkodott. – Sosem találsz magadnak olyat, aki méltó lenne hozzád. Érted? Soha!

– Lehet, hogy így van – mondta szigorúan Tharn, és lerázta magáról Lhong kezét. – De az is lehet, hogy nem így van. Mindenestre ezt nem te döntöd el.

– Vedd már észre magad, Tharn! – emelte fel a hangját Lhong türelmetlenül, és azonnal elpárologtak a könnyei.
– Senki sem szeretett téged igazán. Emlékezz vissza a legelső szerelmedre! Én mondtam előre, hogy vigyázz vele, de te nem hallgattál rám. Nekem kellett lebuktatni őt, emlékszel? Hány sráccal is csalt meg? Öttel? Na, ilyenekbe leszel te szerelmes! Csak a tested érdekli őket, egyébként nem kíváncsiak rád. Nem is ismernek. Nem tudják, milyen ember vagy valójában. Nem értékelik az őszinteségedet, a komolyságodat, a kitartásodat. Csak kihasználnak, és te vidáman hagyod magad. Nem bírom nézni, érted? Próbálok segíteni rajtad, mert a legjobb barátom vagy, és aggódom érted. Hidd el, én is azt szeretném, ha végre találnál magadnak egy hozzád illő társat, de egyszerűen nincs. Senki sem elég jó hozzád.

Lhongból ömlött a szó, mintha betanulta volna a beszédét, amitől vissza is tért belé a magabiztossága. Tudatosan Tharn érzékeny pontjára tapintott, hogy letörje az ellenállását, és újra a kezébe vehesse az irányítást.

– Végigkísértem az összes kapcsolatodat – folytatta Lhong komolyan. – Kíváncsi voltam, kiket választasz magadnak, de láttam, hogy egyik sem üti meg a mércét. Csupa szar alak, aki a lábujjadig sem ér fel. Mindegyik kihasznált, de magadtól nem vetted volna észre. Vakon feláldoztad magad a szerelmükért, pedig nem törődtek veled. Én voltam az egyetlen, aki kitartott melletted. És tudod, miért? Mert én bízom benned. Senki más nem bízott meg benned, csak én.

Tharn meghökkenve felrántotta a szemöldökét, és gyorsan közbevágott:

– Miről beszélsz? Miért ne bízott volna meg bennem más?

– Hahaha! – kacagott fel Lhong kevélyen, és a szeme gonoszan felcsillant. – A te híres szerelmeid! Nem kellett sok hozzá, hogy elpártoljanak mellőled. Egy-két elejtett szó, és egyből gyanakodni kezdtek. Elég volt csak megemlítenem, hogy téged vonzanak a kalandok, és máris megrendült benned a bizalmuk. Nem hittek többé neked. Nem is küzdöttek érted, inkább lekoptak mellőled. Csak egyvalaki maradt melletted: én. Mert én hiszek benned. Mondhat bárki bármit, én vagyok az egyetlen, aki igazán ismer téged, aki elfogad olyannak, amilyen vagy, mert fontos vagy nekem, Tharn, mert én melletted akarok maradni.

Lhong szája remegni kezdett, rimánkodva újra Tharn karjába csimpaszkodott, és rövid szipogás után, reszkető hangon hozzátette:

– Nem való hozzád senki más, csak én. Érted? Csak én!

– …

Tharn döbbenten bámult egykori barátjára, de egy hang se jött ki a torkán. Ekkor értette meg, hogy Lhong lelkes ragaszkodása, amit néha kicsit terhesnek is érzett, nem csak baráti közeledés volt. Lhong magához akarta láncolni őt, önző vágyában a megmentőjének képzelte magát, és eltakarított mellőle mindenkit, akit betolakodónak vélt, miközben türelmesen várta a napot, amikor már csak ő marad egyedül a gáton.

Lhong mélyen Tharn szemébe nézett, mintha a gondolataiban akarna olvasni, aztán keserűen elmosolyodott, és halkan megszólalt:

– Hiába szeretlek jobban, mint bárki más, mégsem lehettem több mint a legjobb barátod. Velem sosem akartál járni, még akkor sem, amikor mindenki másban csalódtál. Hányszor szakítottál, amióta ismerjük egymást? Minden szakításod után arra vártam, hogy végre észrevedd, milyen fontosak vagyunk egymásnak. De te csak hálálkodtál nekem, hogy igaz barát vagyok, aki jóban-rosszban melletted áll. Azt mondd meg inkább, ha rajtam kívül mindenki másban csalódnod kellett, akkor miért rohangálsz továbbra is mások után? Ha nem akarsz többé szakítani, miért vesztegeted az időt ilyen senkikre? Miért nem választasz engem?

Lhong szeme újra megtelt könnyekkel, és végső elkeseredésében úgy kapaszkodott Tharn karjaiba, mint az utolsó nádszálba, mielőtt elnyelné a víz.

– Pasiból annyi van, amennyit akarsz, mindig lesz egy másik. Legjobb barátból viszont csak egy van, nem igaz? – rimánkodott tovább Lhong – Fontos vagyok neked, ezt te is sokszor mondtad. Nem veszed észre, hogy mi egymáshoz tartozunk, Tharn? Velem nem tudsz szakítani. Én pótolhatatlan vagyok.

Tharn az utolsó mondatra hirtelen összeráncolta a homlokát, és lassan ingatni kezdte a fejét. Sosem gondolta, hogy Lhong pótolhatatlan lenne vagy ne tudna nélküle élni, bár kétségkívül hálás volt neki, amiért támaszt nyújtott a nehéz időkben, de ezt egy jóbarát megteszi barátságból is, elvárások nélkül. Nem tetszett neki, ahogy Lhong megpróbálta ráerőszakolni a saját elképzeléseit róla, a volt kapcsolatairól és a kettejük összetartozásáról. Bántotta az a rosszindulatú és gőgös előítélet, amivel Lhong a partnereit sértegette, és különösen bosszantotta az a bennfenteskedő hangnem, amivel megpróbált a bizalmába férkőzni.

Lhong megszállott álma a kettejük kapcsolatáról sosem válhatott valóra. Tharn ugyan a jó barátjának tekintette, de esze ágában sem volt vele járni, hiszen nem volt belé szerelmes, és Lhong híresztelésével ellentétben nem is feküdt le vele. Nevetségesnek találta azt a kijelentést, hogy egymáshoz tartoznak, de ahogy Lhong elkeseredett arcát nézte, egy kicsit megsajnálta őt. Elvégre az iránta érzett viszonzatlan szerelme kergette ebbe az őrületbe, mint egy romantikus regényhőst, ám ennek az őrületnek egyszer s mindenkorra véget kellett vetni.

– Ne haragudj, de azt hiszem, én másképp érzek irántad, mint te irántam – szólalt meg Tharn kimérten.

– Nem igaz! – kiáltott fel Lhong dacosan.

– Fontos voltál nekem, de nem úgy, ahogy te képzeled – folytatta Tharn rezzenéstelen arccal. – Úgy tekintettem rád, mint a legjobb barátomra, de neked ez nem volt elég. Uralkodni akartál rajtam, nem támogatni. Sosem voltál a barátom, Lhong. A barátok ugyanis nem szúrják hátba egymást.

Lhong rémülten hallgatta a jéghideg szavakat, és közben az ájulás környékezte, mint akinek kihúzták a talajt a lába alól. Pánikba esve kapkodta a levegőt, és féltve szorongatta tovább Tharn kezét, ami lassan kicsúszott a markából.

– Valld be az igazat, Lhong! – szögezte neki a kérdést Tharn váratlanul. – Te tervelted ki azt az ocsmányságot, ami Dával történt?

A rémtörténet Da megerőszakolásáról és az erről készült videóról, amiről Tharn a bátyjától hallott, és azóta borsódzott tőle a háta, olyan hihetetlennek tűnt, hogy addig nem tudott nyugodni, amíg nem hallotta a választ Lhong saját szájából.

– Ami Dával történt?? – kapta fel a fejét Lhong dühösen. – Da sosem szeretett téged. Alattomos kis kurva! Mindenkinek szétteszi a lábát. Mindegy kicsoda, csak fasza legyen. Látnád, hogy élvezi a friss húst. Undorító, amit csinál. Nem volt soha szerelmes beléd, Tharn. Csak a farkad kellett neki. Amíg te verseket írtál hozzá, ő orrba-szájba dugatta magát vadidegenekkel, és közben hörgött a gyönyörtől. Bizonyítékom is van rá. Egy videó, amin három idősebb fickó keféli egyszerre. Ha akarod látni, elküldöm…

Puff!

Lhong szava megakadt, és az arccsontjára érkező kemény ökölcsapástól oldalra csuklott a feje, majd megroggyant a térde, és elterült a parkoló aszfaltján, mint egy zsák. Tharn vérvörös fejjel, szuszogva bámulta a kiterült testet, és a torkába tolult az undora. Szívesen eltaposta volna ezt a férget, amivé a barátja alakja silányult előtte, de a felindultságtól hirtelen megszédült, és majdnem elhányta magát.

Hogy lett nekem ilyen barátom? Miattam van az egész.

Úgy zuhant rá a bűntudat, mint egy hegyomlás, amikor Da szenvedéseire gondolt. Noha végre kiderült az a szörnyű titok, ami magyarázatot adott a szakításukra, Tharn ettől még jobban elkeseredett. Szörnyen érezte magát, hogy nem volt Da mellett a legnehezebb pillanatokban, és magát okolta, amiért cserbenhagyta a volt szerelmét. Eszébe jutott mindaz, amit Da bátyja a szemére vetett a szakításuk után, a családi tragédiát, amit okozott, Da összeroppanását, az álmatlan éjszakákat és a pszichiáternél töltött délutánokat, és szomorúan ismerte be, hogy Tamnak igaza volt. Miatta történhetett meg ez a szörnyűség, ami az öccséből, egy jóravaló, szeretetre méltó, vidám és ártatlan fiúból megnyomorított roncsot csinált. Ha távol tartotta volna magát Dától, nem esett volna Lhong csapdájába, és lehetne továbbra is az a boldog, fiatal srác, aki egykor mosolyt varázsolt mindenki arcára. Ehelyett önmaga árnyékaként, rettegésben éli az életét, amiért Tharn csak magát tudta hibáztatni.

– Miért hagytam, hogy Da miattam szenvedjen? – sóhajtott fel Tharn fájdalmasan. – Bárcsak soha nem találkozott volna velem!

– Ne magadat hibáztasd, Tharn! – szólalt meg a háta mögött Type, aki a társa vívódását látva odalépett hozzá, és bíztatóan a vállára tette a kezét. – Nem te vagy az oka.

Type oldalra fordította a fejét, és megvetően Lhongra nézett, majd felemelte a karját, és rámutatott a főkolomposra:

– Ő volt az! Neki kell bűnhődnie!

– Miattam van. Az én hibám – ismételgette Tharn összeszorított fogakkal, és elöntötte a szemét a könny. – Da miattam szenvedett ártatlanul.

– Nem igaz! – fordult vissza hozzá Type. – Da sosem okolt téged. Te is ugyanolyan áldozata vagy ennek a szörnyetegnek. Nem te vagy a hibás. Szedd össze magad, Tharn!

– Magára hagytam – ostorozta magát Tharn megszállottan. – Hagytam, hogy szenvedjen.

Type nehéz szívvel figyelte szerelme gyötrődését. Sajnálta, hogy csalódnia kellett a legjobb barátjában, aki éveken át észrevétlenül mérgezte őt és a környezetét, ugyanakkor felháborította az a bűntudat, amivel Tharn kínozta magát. Aggódó tekintettel átölelte Tharn vállát, magához vonta a fejét, és megpróbált erőt önteni belé.

– Nincs értelme magadat ostorozni, Tharn. Nem tudhattad, hogy mi történt. Senki sem tudta. Nem a te hibád, amit ez a vadállat művelt.

Type ölelése mindig gyógyító hatással volt Tharnra, most is enyhített a feszültségén, és csillapította a fájdalmát, de nem tudta megszabadítani a gondolattól, hogy akaratán kívül szenvedést okozott másoknak. Nem telt el azonban egy másodperc egymás karjaiban, amikor a hátuk mögül megszólalt egy rekedt hang:

– Vedd le Tharnról a mocskos kezedet!

Type azonnal hátraperdült, hogy farkasszemet nézzen az ellenséggel, aki lassan feltápászkodott a földről.

– Semmi közöd hozzá, hogy mit csinálok, te szarházi!
– üvöltötte Lhongra dühtől remegő fejjel. – Tharn nem a tiéd!

Lhong éppen készült visszavágni, amikor Tharn mélyen a szemébe mélyesztette fagyos tekintetét, és a torkára fojtotta a szót.

– Ide hallgass, Lhong! – mondta Tharn szigorúan.
– A barátom voltál, de a barátságunknak ezennel vége. Hányingerem van tőled. Attól is undorodom, hogy egy levegőt kell szívnom veled.

– De Tharn… – nyögte Lhong elsápadva.

– Elegem van belőled! – rivallt rá Tharn a könnyeivel küszködve. – Förtelmes alak vagy! Nem vagy a barátom, bárcsak sose lettél volna az! Ki akar egy ilyen szörnyeteggel barátkozni? Csak pusztítani tudsz. Mindenkit tönkreteszel magad körül.

Tharn egy pillanatra elhallgatott, és összeszorított ajkakkal birkózott a keserűségével, aztán kitört belőle a reménytelen szomorúság.

– Nem bírom tovább! – borult Type vállára zokogva.
– Elmegyek. Itt hagyom az egyetemet.

– Micsoda?? – hördült fel Type a társa vállába markolva. – Megbolondultál?

Tharn csak ingatta a fejét, mire Type a vállánál fogva jól megrázta.

– Micsoda marhaságokat beszélsz, Tharn? – meredt szigorúan a párja szemébe. – Térj már magadhoz!

Tharn lassan felemelte a fejét, és kivörösödött szemével Type megkeményedett arcára nézett.

– Da miattam keveredett ebbe a szörnyű helyzetbe – kezdte vészjósló komolysággal. – Miattam került sor erre a tragédiára, felelősséggel tartozom érte. Nem tehetek úgy, mintha nem történt volna semmi. Ha én okoztam ezt a gyilkos viszályt, akkor én fogok véget vetni neki. Még akkor is, ha ezért le kell mondanom a zenei karról.

A parkolóban megfagyott a levegő, és mindkét oldalról döbbent szemek meredtek a sápadt márványszoborarcra.
Az elhűlt csendet végül Type ingerült hangja törte meg:

– Ne hülyéskedj, Tharn! Minek játszod itt a mártírt? Lelepleztük a bűnöst, megvan a bizonyíték. Miért akarod helyette feláldozni magad?

Type egy pillanatra elhallgatott, és gyanakodva fürkészni kezdte Tharn arcát, mintha kételkedne a szándékában.

– Itt akarod hagyni az egyetemet? – kérdezte bizalmatlanul. – Engem is itt fogsz hagyni? Hadd halljam, Tharn! Engem is itt fogsz hagyni? Erre megy ki a játék, hogy szakítani akarsz velem?

Tharn fáradtan felpillantott Type idegességtől remegő fejére, majd halkan megszólalt:

– Nem akarok szakítani veled, Type. Kérlek, ne érts félre! Nem bírnám elviselni, ha téged is elveszítenélek.

Type vonásai rögtön kisimultak, és az arcán átfutott egy halvány mosoly, majd biccentett egyet, és megvető pillantással átfordult Lhonghoz.

– Hallod ezt, te nyomorult? – förmedt rá dühösen. – Mennyi szenvedést akarsz még okozni Tharnnak, hogy elégedett lehess? Elszakítottál tőle mindenkit, aki fontos volt neki, és most minket is tönkre akarsz tenni? Nem látod, hogy mindenki gyűlöl téged?

Lhong reszketve állt előtte, és szipogva nyelte a könnyeit.

– Tharn! – hebegte erőtlenül. – Tényleg gyűlölsz engem, Tharn?

Tharn habozás nélkül bólintott, mire Lhongnak megroggyant a térde, és majdnem újra a földre esett, majd az arca fájdalmas grimaszba torzult, és potyogni kezdtek a könnyei.

– Nem kell elmenned – nyöszörögte sírva. – Ne hagyd itt az egyetemet, Tharn! Majd én… Majd én elmegyek.

Tharn meglepetten kapta fel a fejét, és kétkedve kezdte fürkészni a volt barátja arcát.

– Ha nem lehetek veled – szipogta Lhong –, akkor nincs értelme itt maradnom. Kilépek az egyetemről. Inkább én, mint te. Neked a zene az életed, Tharn. Ne áldozd fel a jövődet miattam! Nem vehetem el tőled a zenét. Inkább elmegyek én.

Tharn némán bámult rá tovább, de nem érzett iránta könyörületet. A bűnét Lhong még mindig nem ismerte el, és az is átfutott Tharn agyán, hogy talán hízelegni akar neki az önfeláldozásával.

Type-ot szintén nem hatotta meg Lhong őszinteségi rohama, sőt, tovább tüzelte az iránta érzett gyűlöletét. Hirtelen odalépett hozzá, elkapta a gallérját, és dühösen magához rántotta.

– Nagyon helyes! – sziszegte Lhong képébe. – Nincs itt semmi keresnivalód! Nem kellesz senkinek!

Lhong azonban nem akart Type-pal vitatkozni, nem is figyelt rá, hanem egyre Tharn tekintetét leste, rimánkodva, könnyek között, de a feloldozást hiába remélte tőle.

– Szeretlek, Tharn! – tört elő belőle az utolsó, kétségbeesett próbálkozás. – Te vagy nekem a legfontosabb. Mindig téged szerettelek, Tharn.

Tharn szomorúan ránézett, és szenvtelen hangon csak annyit mondott:

– Én sosem szerettelek téged.

Lhong remegő lábai azonnal felmondták a szolgálatot, és a fiú zokogva a földre omlott. Type vetett rá még egy megvető pillantást, majd sarkon fordult, és visszasétált Tharnhoz.

– Menjünk innen! – mondta kimérten. – Megérdemli
a sorsát, ne sajnáld!

Tharn szomorúan nézte a földön görcsösen zokogó alakot, aki egykor a legjhűségesebb barátja volt, de egy szót sem tudott szólni. A vállára kulcsolt kezeknek engedelmeskedve, némán hagyta magát elvezetni a helyszínről, és amikor hátat fordított Lhongnak, jóleső biztonságérzet szállta meg.