CHLOE WALSH

Megváltás 6

6

Megváltás 6

A mű eredeti címe: Redeeming 6 by Chloe Walsh

Fordította: Weis Böbe

The right of Chloe Walsh to be identified as the Author of the work has been asserted by her in accordance with the Copyright and Related Rights Act 2000.

All rights reserved. No part of this publication may be reproduced, stored in a retrieval system, or transmitted, in any form or by any means – electronic, mechanical, including photocopying, recording, or by any information storage and retrieval system – without the prior written permission of the publisher, nor be otherwise circulated in any form or binding or cover than that in which it is published and without a similar condition being imposed on the subsequent purchaser.

This book is licensed for your personal enjoyment only. This book may not be re-sold or given away to other people. If you would like to share this book with another person, please purchase an additional copy for each reader. If you’re reading this book and did not purchase it, or it was not purchased for your use only, then please return to your favorite retailer and purchase your own copy. Thank you for respecting the hard work of this author.

Published by Chloe Walsh

Copyright 2023 by Chloe Walsh

All Rights Reserved.

© Redeeming 6, Boys of Tommen #4,

All rights reserved.

© Original cover designed by Sarah Paige.

Alternative cover designed by Lou Stock.

Edited by Aleesha Davis.

Proofread by Brooke Bowen Hebert.

All rights throughout the world are reserved to Proprietor

Hungarian translation © Weis Böbe, 2026

©Művelt Nép Könyvkiadó, 2026

ISBN 9789635806348

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

A Redeeming 6 – Megváltás 6 című könyvemet azoknak a srácoknak ajánlom, akikkel egy középiskolába jártam, és akik csínytevései, barátsága, beszólásai, poénos húzásai és rendíthetetlen lojalitása inspirálta Johnny, Gibsie, Feely és Hughie karakterét. Walshy, Slash, Al és Madden: az eredeti Boys of Tommen-szereplők.
(És igen, az elsőhöz feleségül is mentem.)

A szerző üzenete

A Redeeming 6 – Megváltás 6 a Boys of Tommen sorozat negyedik kötete, Joey Lynch és Aoife Molloy második könyve.

Bizonyos jelenetek felkavarók lehetnek, ezért az olvasók belátására bízzuk a döntést. A könyvben található szexuális tartalom, részletesen ábrázolt erőszak, felnőtt témák, triggerek és trágár nyelvezet miatt csak tizenhat éven felüliek számára ajánlott.

A történet Írország déli részén játszódik, 1999 és 2005 között, ír kifejezések és szleng olvasható benne. A könyv elején rövid szószedet található ezek magyarázatával és néhány név kiejtésével.

A történetet tizenkét különböző hosszúságú részre tagoltam a megszokott fejezetcímek mellett.

Köszönöm, hogy velem tartasz ezen a kalandos úton!

Sok szeretettel,

Chloe

Kiejtés

Aoif: Íf

Aoife: Ífa

camogie: kamogi

hurley: hörli

Sean: Són

sliotar: slitör

Tadhg: Tájg

Szószedet

Camogie: hagyományos ír csapatsport, a hurling női változata. Füves pályán játsszák ütővel és kis labdával; gyors, fizikailag intenzív játék, az ír sportkultúra fontos része

GAA: Gaelic Athletic Association (Gael Atlétikai Szövetség)

Hurling: az Ír-szigeten játszott, kelta eredetű kültéri csapatsport, amelyet ütővel és kicsi, kemény labdával játszanak

Hurley: a hurlingben használt faütő

Rolo: népszerű csokoládémárka

Sliotar: a hurlingben használt labda

ELSŐ RÉSZ

ELSŐ FEJEZET

Még mindig igyekszem

JOEY

SZOKATLANUL CSENDES VAGY, JOEY, FIAM.

– Minden a legnagyobb rendben, Tony.

– Biztos? Olyan fehér vagy, mint a fal, és egész héten jó, ha két szót szóltál.

– Jól vagyok.

– Ugye te és Aoife nem… – A hangja elhalt, de továbbra is aggódva nézett rám, várva a magyarázatomat.

– Jól megvagyunk, Tony – dünnyögtem a hazugságot, amelyet hallani akart, majd tovább ügyködtem a kezemben lévő racsnis kulccsal. – Minden szuper.

– Hála a magasságos égnek. – Megkönnyebbülés villant a szemében. – Akkor nincs véletlenül ötleted arra, mi a fene ütött a lányomba? Villámló tekintettel járkál a házban.

– Gőzöm sincs. – Hazudsz.

– Tényleg? – Zavartan vakargatta az állát. – Rendszerint te vagy az első, aki tudja, ha dráma van.

– Szerintem összeveszett Casey-vel a téli szünetben.

– Tényleg?

Nem is értettem, miért nem volt hajlandó elhagyni a számat az a szó, hogy szakítottunk. Vagy ami még rosszabb, miért hazudtam, és tereltem a gyanút Molloy legjobb barátnőjére, de mégis ezt tettem.

– Aha – bólintottam, és folytattam a kamuzást. – Azt hiszem, valami ilyesmit hallottam.

– Jesszusom, durva összeveszés lehetett – jelentette ki Tony, az épp javítás alatt álló autó túlsó oldaláról nézve rám. – Napok óta hisztizik. Majdnem minden este álomba sírja magát.

Bassza meg.

– Valóban?

Tony bólintott.

A szívem elszorult.

– Jézusom.

– Válthatnál vele pár szót… – tette hozzá, visszatérve a munkához. – Rád hallgat. Vedd rá, hogy béküljön ki Casey-vel, mielőtt a könnyei elárasztják a házat.

– Aha, mindenképp. Munka után fel is hívom – sikerült kipréselnem magamból az ígéretet, bár levegőt is alig kaptam, nemhogy beszéljek.

Mert ez az én saram volt.

Molloy könnyeit én okoztam.

Ez az egész zűrzavar abból következett, hogy képtelen voltam ellenállni az elcseszett génjeim parancsának.

Azt éreztem, hogy a szívem annyira elszorul, hogy mindjárt szétrobban, ezért inkább letettem a racsnis kulcsot, és elindultam az ajtó felé.

– Kiugrom öt percre.

– Tedd le azt a rohadt cigarettát az új évre! – kiáltotta utánam Tony, de inkább tréfálkozva.

Mindegy is, mindketten tudtuk, hogy nem fogok leszokni.

Akkor főleg nem, amikor már annyi mindenről lemondtam.

Kilépve az ajtón kivettem a fülem mögül az oda tűzött cigit, az ajkam közé csúsztattam, és kihalásztam az öngyújtót az overallom zsebéből.

Rágyújtottam, letüdőztem a füstöt, aztán háttal nekidőltem a falnak, miközben milliónyi különböző érzelem cikázott bennem.

Kifújtam a füstfelhőt, magamban viaskodva, hogy ne dobjam be a törülközőt, és ne tegyem pontosan azt, amiről tudtam, hogy szívem szerint megtenném. Végül csak percek kérdése volt, és mégis előkaptam a telefonomat – ugyanazt a telefont, amelyet ma reggel úgy kellett kicsavarnom az öcsém ujjai közül.

Bosszúsan kifújtam a levegőt, feloldottam a képernyőzárat, elutasítottam Shane újabb hívását, kikerestem a Molloy nevet a névjegyzékben, és megnyomtam a hívás gombot.

A negyedik csöngésre vette fel, de nem köszönt.

Nem is hibáztattam ezért.

Nem érdemeltem meg a köszönést.

Sőt, azt érdemeltem volna, hogy rögtön letegye.

– Én vagyok az – mondtam csendesen, újabb slukk kíséretében. – Tudsz beszélni?

A háttérben hallatszó moraj elárulta, hogy a munkahelyén van.

Amikor kissé elcsendesedett a vonal túlsó vége, tudtam, hogy félrevonult valahová.

– Oké – mondta végül. – Hallak.

– A melóhelyen vagy?

– Nem – vágta rá, és hangjából csöpögött a gyilkos gúny. –
A városban mászkálok az új pasimmal.

Inkább nem reagáltam erre a beszólásra, és még egyet szívtam a cigimből, majd megkérdeztem:

– És hogy bánik veled?

– Sokkal jobban, mint az a seggfej, akibe tévedésből beleszerettem – jött a pimasz válasza. – Mit akarsz, Joe?

– Csak… – Megráztam a fejem, csüggedten felsóhajtottam, és azt mondtam: – Csak érdekelt, hogy vagy.

– Miért?

– Tudod jól, hogy miért, Molloy. – Tehetetlenül megvontam a vállam, és a járdán éktelenkedő koszfoltra összpontosítottam. – Nem kapcsoltam ki az érzéseimet…

– Ne csináld – sóhajtott fel. – Akkor ne, amikor még három órát kell dolgoznom.

Visszanyeltem egy fájdalmas nyögést, és inkább másfelé tereltem a beszélgetést.

– Tony azt mondta, hogy sokat sírsz.

– És?

– És? – Megráztam a fejem. – Kurvára kikészít, hogy ezt hallom tőle. Nem akarom, hogy sírj, Molloy.

– Hát sajnos általában ez történik egy lánnyal akkor, amikor a pasija lepattintja.

– Ezt ne… – Összerezzentem, bántottak a szavai és a hangját átszövő fájdalom. – Nem pattintottalak le.

– Szakítottál velem, Joey – felelte rekedten. – Felőlem szépítheted, ha ehhez van kedved, de végső soron pontosan ezt tetted.

– Még mindig szeretlek.

Hallottam, hogy levegő után kap, de sokáig nem mondott semmit.

– Ne…

– Kurvára szeretlek, Aoife Molloy – ismételtem, szememet a műhely falán terpeszkedő olajfoltra szegezve. – Mindig szeretni foglak.

– Akkor hagyd abba!

– Nem megy. – Megráztam a fejem, és a szívem mintha középen kettéhasadt volna. – Nem vagyok jó számodra.

Legszívesebben odarohantam volna a Dinnimanba, hogy a karomba zárjam Molloyt, de nem engedhettem meg még egy hibát ezzel a lánnyal.

Akkor semmiképp, amikor már így is összezúztam.

– Tiszta vagy?

Lehunytam a szemem, és erőtlenül bólintottam.

– Igen.

– Mióta?

– Aznap éjjel óta nem nyúltam semmihez.

– Mert új lapot kezdesz?

– Mert kurvára szégyellem magam – vallottam be őszintén. – Amiatt, aminek kitettelek. Ahogyan bántam veled.

Hosszan elnyúló csend volt a válasz, és meg mertem volna rá esküdni, hogy hallom a fülemben a szívdobogásomat. Aztán Molloy mégiscsak megszólalt.

– Szóval, két hét bármi nélkül, hm?

Megint bólintottam.

– Igen.

– Aha, öt perc, és megyek! – hallottam. – Nekem is jár a cigiszünet… Igen, Julie, tudom, hogy nem cigizek, de minimum naponta hétszer tartom a frontot, amikor kimész rágyújtani, szóval most rajtam a sor. – Rövid ideig csak fojtott nesz hallatszott a vonal túlsó végén, aztán Molloy visszajött. – Oké, itt vagyok. Csak Julie egy önző dög.

– Balhézol a munkatársakkal, Molloy?

– Csak a szokásos. – Nem is próbálta elrejteni a hangjában az élt. – És Shane Holland, róla mikor szoktál le?

– Ugyanakkor.

– Hogy higgyek neked?

– Nem tudom. – Nagyot sóhajtottam. – Csak a szavamat tudom adni.

– Szeretnék hinni neked, Joe – suttogta. – Annyira szeretnék…

De nem tudsz.

– Megértem – feleltem, megköszörülve a torkomat. – Mindketten tudjuk, hogy nemigen voltam az az ember, akiben vakon megbízhattál.

– Nem hívtál fel – mondta vádlón. – Egyszer sem.

– Nem tudtalak. – Grimaszoltam, mintha testi fájdalmam lenne, és erőt véve magamon megmondtam az igazat. – Csak ma reggel kaptam vissza a mobilomat.

– Kitől?

– Tadhg-tól.

Csend.

– Miért volt Tadhg-nál a telefonod?

– Mert muszáj volt, hogy ne legyen nálam.

– Mert?

Elhúztam a szám.

– Tudod jól, hogy miért.

– Joe… – Nagyot sóhajtott a telefonban, és ott sem kellett lennem, hogy tudjam, remegés fut végig a testén. Tudtam, mert ugyanaz a remegés futott végig az enyémen is. – Tényleg tiszta vagy?

– Igen, Molloy. – A te kedvedért. – Tényleg az vagyok.

– Akkor ez most mi? Én miért vagyok itt, és te nem?

– Több idő kell.

– Mire? – csattant fel. – Hogy félredugj?

– Hogy összekapjam magam – helyesbítettem komoran, összeszűkült szemmel. – Ezt kurvára ne hozd fel, amikor pontosan tudod, hogy másra rá sem nézek.

– Jó, ha tiszta vagy, akkor mi ketten miért nem… – Elhallgatott, reszketve kifújta a levegőt, és azt mondta: – Tudod, mit? Felejtsd el! Nem fogok megint könyörögni neked. Ha nem azért hívtál fel, hogy újra összejöjjünk, akkor tedd le a telefont!

– Molloy.

– Komolyan mondom, Joe. Többé ne hívj! Csak akkor, ha észhez tértél.

A vonal elnémult, én pedig nekidöntöttem a fejem a betonfalnak.

– Bassza meg!

Nehezen, szaporán véve a levegőt, ellenálltam a kísértésnek, hogy újra felhívjam, és megadjam neki pontosan azt, amit akart. Csak az akadályozott meg ebben, hogy tudtam, Molloy talán engem akar, de az biztos, hogy nincs rám szüksége.

Most nincs.

Még nincs.

Egyáltalán nincs, ha nem tudom összekapni magamat.

MÁSODIK FEJEZET

Sörök és sértések

AOIFE

MIUTÁN BONTOTTAM A VONALAT, A MOBILOMAT BECSÚSZTATTAM a fekete kötényem elülső zsebébe, aztán megráztam a kezemet, hátha ezzel visszaszerzem az irányítást az érzelmeim felett, mielőtt kifognának rajtam.

Egy teljes hét telt el azóta, hogy szilveszterkor megjelentem Joey-ék ajtajában, és még mindig két lábon járó roncs voltam, mert semmi sem változott.

Még mindig szakításban voltunk.

Joey még mindig nem jött vissza.

Még mindig szét voltam csúszva.

Szedd össze magad, Aoife.

A munkahelyeden vagy.

Majd otthon sírhatsz.

Ne merészeld kellemetlen helyzetbe hozni magad!

Nem voltam hajlandó átadni magamat a késztetésnek, hogy lerogyjak a földre a cigizésre kijelölt terület sarkában, és úgy ringatni magamat, ezért hátrafeszítettem a vállamat, felszegtem a fejemet, és visszalibbentem a pulthoz.

Lehet, hogy belül omladoztam, de méltósággal fogom viselni, a francba is!

Joey csak egy srác.

Csak egyetlen srác.

Túl tudod élni.

– Intézd a rendeléseket! – súgta oda Julie, majd megkerült, amikor visszatértem a helyemre. – Kimegyek cigizni.

Amióta szeptemberben betöltöttem a tizennyolcat, elegendő időt töltöttem a pult mögött, és elég sört csapoltam ahhoz, hogy tudjam, mi a dolgom. Amikor kezdtek sorban befutni a rendelések, gond nélkül felvettem mindet, tréfálkoztam és mosolyogtam, és kidüllesztettem a mellemet, mert hát profi voltam.

Sajnos azonban az egyik ilyen rendelés történetesen egy olyan férfitól érkezett, akitől végigfutott a hátamon a hideg.

– Jameson tisztán, jég nélkül – közölte Joey apja a bárpultra könyökölve.

Erőt vettem magamon, hogy le ne olvadjon az arcomról a mosoly, és gyorsan munkához láttam, hogy elkészítsem az italát, de nehezemre esett elnyomni a borzongást, amikor a tarkómon éreztem
a tekintetét.

– Mi az? – vakkantotta Teddy, amikor letettem elé az italát a poháralátétre. – Sehol egy kedves szó?

– Három euró lesz – feleltem, és már fájt az állkapcsom, annyira nehezemre esett a mosolygás.

Teddy benyúlt a farmerja zsebébe, kivett egy marék aprót, és lecsapta elém a pultra, amitől a színes, apró érmék szanaszét gurultak.

– Tudsz számolni, nem?

– Persze hogy tudok – feleltem, mert nem hagyhattam, hogy vitát szítson, és az ujjam hegyével magam felé húztam az érméket. – Egészségére.

– Sokkal jobbat tenne az egészségemnek, ha pár gombot szétnyitnál a blúzodon.

Na, most viszont megborzongtam.

– Nincs otthon felesége, akiről gondoskodjon, Teddy? – Odaléptem a kasszához, beütöttem az italát, és bedobtam az aprót a pénzfiókba, majd hangosan visszalöktem a helyére. – A terhes feleségéről.

Nem számított ritkaságnak, hogy egy-egy vendég próbálkozik. Az ilyesmi a munkakörrel járt, de ez a férfi mégiscsak Joey apja volt.

Amennyire tudta, a fia barátnője voltam.

Nem ez volt az első, hogy ki akart csalogatni hátra egy menetre, de ettől még ugyanúgy felzaklatott a dolog.

Kötelességtudóan elengedtem a fülem mellett a megjegyzéseit, elpakoltam a poharakat, letöröltem a pultot, gyakorlatilag mindent megtéve azért, hogy messze legyek tőle.

– Árulj el valamit! – Teddy előrecsúszott a székén, a karját összefonta a mellkasán, és izzó tekintettel nézett rám. – Mit csinálsz vele?

– Gondolom, Joey-ról beszél – feleltem, pontosan tudva, hogy addig nem hagy békén, míg nem válaszolok.

Mereven biccentett, le sem véve rólam hidegbarna szemét.

Tisztában voltam vele, hogy felesleges őszintén válaszolni, és mivel nem voltam hajlandó miatta elveszíteni az állásomat, mosolyt tapasztottam az arcomra, és közöltem vele:

– Már mondtam. Nagyon is meg vagyok elégedve a fiával.

– Még gyerek.

– És én mi vagyok? – kérdeztem fanyarul. – Középkorú nő?

– Ha én lennék az apád, nem dolgoznál a pult mögött.

– Bizony elég öreg ahhoz, hogy az apám lehetne.

Az orrcimpája megremegett.

– Nem tudod, miről maradsz le.

– Jól van, ezt hagyja abba! – A mosolyom elillant, és szigorúan néztem Teddyre. – Ha Joey tudná, hogy így beszél velem, akkor…

– Mi lenne? – vágott a szavamba fenyegető éllel a hangjában. – Mit tenne, kislány?

– Kitekerné a nyakát – sziszegtem halkan. – Szóval, hagyjon békén!

– Hát, márpedig nem látom a gyereket a közelben, te igen? –
A pultra könyökölt, és közelebb hajolt. – Mikor végzel a munkával?

– Sohanapján.

– Ez meg mit jelent?

– Azt, hogy soha – csattantam fel. – Azt, hogy szó sem lehet róla. Még a legvadabb álmában sem. Szóval, miért nem issza meg inkább az italát, és megy át az utca túloldalára a másik pubba, mert bármit szeretne, azt tőlem nem kapja meg.

– Szűzkurva.

Viszolyogva mentem a pult túlsó végébe, hogy minél messzebb kerüljek ettől a pasastól. Borsódzott tőle a hátam, és Julie minél hamarabb visszajön a szünetéről, annál jobb.

Pár perc múlva Teddy begörbítette az ujját, és az üres poharára mutatott.

Legszívesebben felüvöltöttem volna, de kelletlenül visszamentem hozzá, és unottan bámultam rá.

Teddy újabb marék aprót csapott a pultra.

– Még egyet.

Megszámoltam az érméket, odamentem a kasszához, behajítottam a marék aprót, aztán töltöttem még egy pohárral a kedvenc mérgéből.

Whiskey-t.

– Ugye tudod, hogy az a gyerek kész katasztrófa? – kérdezte Teddy kásás hangon, az elé letett poharat simogatva. – Nem tehet róla.
A vérében van.

Tudtam, hogy Joey-ról beszél, de nem voltam hajlandó visszadobni neki a labdát. A jelenlegi kapcsolati státuszunktól és attól függetlenül, hogy Joey csúnyán megbántott azzal, hogy elsétált, előbb haltam volna meg, mint hogy meginogna az iránta való hűségem.

– Annak a gyereknek kurva nagy baj van a fejével – folytatta, belekortyolva az italába. – Mindig is így volt. Az első naptól csak a gond van vele.

– Vajon miért?

Hideg szemét megvetőn emelte rám.

– Azt hiszed, mindent tudsz, mi?

– Eleget tudok – feleltem, nem meghátrálva.

– Kurvára tudod, ja. – Gonosz mosoly terült szét az arcán. –
A végén vagy önmagát nyírja ki, vagy másvalakit.

– Remélem, hogy maga lesz az.

A válaszom meglepte.

– Nem félsz tőlem, mi, kislány? – vonta fel a szemöldökét.

– Egy férfitól sem félek – vetettem oda, állva a tekintetét. – Mert az én életemben lévő férfiak tudják, hogyan kell bánni a nőkkel.

– Már mondtam, hogy az a fiú még gyerek.

– Inkább férfi, mint az apja.

Ráeszmélve, hogy nem áll szándékomban meghunyászkodni előtte, Teddy egy laza csuklómozdulattal jelezte, hogy nem tart igényt a jelenlétemre, és kivehetetlenül mormolt valamit az orra alatt.

Inkább megkönnyebbülten, mint mérgesen megint átmentem a pult túlsó végére, és fellélegeztem, amikor a tekintetem megállapodott Julie-n, aki épp akkor ért vissza a cigiszünetről.

– De jó, még mindig itt van. – Betette a cigarettásdobozt a pult alá, felborzolta a haját, és elmosolyodott. – Legalább van mit nézni így délután.

Tudtam, hogy Teddyre utalt, és már a gondolattól is feljött a gyomromból az ebéd.

Az avatatlan szemnek Teddy gyönyörű férfi volt.

Magas és szőke, aranyló bőrrel és erős, izmos testalkattal, de amint az ember közelebbről is megismerte, amint megpillantotta a felszín alatt rejlő gonoszt, soha többé nem látta szépnek.

Fel nem foghattam, hogy nemzett öt határozottan klassz embert, de ez történt, és mind a négy fia kísértetiesen hasonlított rá. Shannon volt a kivétel a genetikai merítésben, ő egyértelműen az anyjától örökölte a kinézetét.

A gondolataim visszavándoroltak Joey-ra, és a vállamra telepedő neheztelés jelentősen enyhült.

Még a hideg is kirázott az apja közelében – annak az embernek a jelenlétében, akit Joey-nak egész életében el kellett viselnie –, és az eltökéltségem megingott.

Hogyan haragudhattam Joey-ra azért, mert küzd, hogy ne váljon olyan szar alakká, mint ez a rohadék, aki most a pultot támasztotta?

Joey rettegett, hogy olyanok leszünk, mint a szülei, és döntő lépéseket tett, hogy ezt megelőzze.

Hogy engem védjen.

Nem volt helyes, hogy az imént azt mondta a telefonba, hogy szeret – ezt a szar dumát meg kellett volna tartania magának –, de hazudnék, ha azt mondanám, nem enyhítette a mellkasomban a sajgást.

Csak egy leheletnyit.

*

– Terhes vagy? – szegezte nekem a kérdést anyu, amint péntek este munka után beléptem az ajtón.

– Hogy mi vagyok? – kérdeztem, ledobva a táskámat a konyhaasztalra, és elképedve néztem anyámra.

– Terhes – ismételte, letéve a vasalót. – Megmondhatod, ha az vagy, Aoife. – Kezét a nadrágjába törölte, majd megkerülte a vasalódeszkát, és odalépett hozzám. – Nem fogok veszekedni veled, életem, megígérem. De inkább most szeretném tudni, mint később.

– Nem, nem vagyok terhes – csattantam fel. Kibújtam a kabátomból, és a konyhai szék támlájára terítettem.

– De szexuálisan aktív vagy.

– Szent isten! – nyögtem fel, és lerúgtam magamról a magas sarkú cipőt. – Te meg miről beszélsz, anyu?

– Szexuális életet élsz.

A tekintetemmel próbáltam azt üzenni: hogy mersz egyáltalán ilyesmire célozgatni, majd azt mondtam:

– És ha szexuális életet élnék, amit nem élek, tablettát szedek, emlékszel? Tizennégy voltam, amikor felírattad nekem.

– Hogy segítsen az erős menzeszeden – emlékeztetett. – Nem azért, mert zöld jelzést akartam adni, hogy szexelj Paullal.

– Nem szexeltem. – Szégyellősen megvontam a vállam, és hozzátettem: – Paullal.

– De most igen – mosolygott rám anyu bátorítón. – Joey-val.

Felhorkantam.

– Nem.

Anyu felvonta a szemöldökét.

– Azt hiszed, a tegnapi záporral érkeztem a földre? Nem az apáddal beszélsz. Ne akarj megvezetni, kisasszony! Pontosan tudom, mi történik, amikor itt alszik az a fiú.

– Szent isten!

– Ha szexelsz Joey-val, akkor semmi szükség rá, hogy eltitkold – folytatta. – Jó ideje együtt vagytok. Nem haragszom, életem. Csak aggódom.

– És ha szexelek vele, akkor mi van? – kérdeztem elpirulva. – Már nem tizennégy vagyok, anyu, hanem tizennyolc, emlékszel?

– Jól van – felelte feszes hangon. – Köszönöm, hogy elmondtad.

– Hát… szívesen.

– És ügyeltek a biztonságra?

– Tablettát szedek – ismételtem lassan. – Hogy lehetne ennél biztonságosabb?

– Óvszerrel.

Felhúztam az orrom, mert elfogott a viszolygás.

Anyu szeme elkerekedett.

– Aoife!

– Mi az? – emeltem fel a kezemet. – Védekezünk.

– Jó, és mindennap ugyanakkor veszed be a tablettát? – faggatózott tovább gondterhelten. – Mint a kisangyal?

Elképedve néztem rá.

– Egyáltalán miért kérdezel ilyeneket?

– Mert szeszélyes vagy, az egész napot a szobádba bevackolva töltöd, annyit eszel, mint egy ló, és úgy látom, hogy bármelyik pillanatban sírva tudnál fakadni.

– És ettől már rögtön terhes vagyok? – kérdeztem csípőre tett kézzel. – Mi lesz a következő? Közlöd velem, hogy híztam?

– Aoife…

– Nem, anyu, Jézusom, nem vagyok terhes. – A fejemet csóválva mentem oda a hűtőhöz, és feltéptem az ajtaját. – Karácsony előtt volt a legutolsó menzeszem.

– Tényleg?

– Igen.

– Biztos?

– Igen, anyu. – A szememet forgattam. – Konkrétan emlékszem, mert azon a héten elmentem Casey-vel vásárolni, és pont azért nem vettem meg azt a cuki kis fehér szoknyát a The Modernben, hogy abban menjek Katie szülinapjára, pedig tíz euróra volt leárazva, mert tudtam, hogy úgysem merném felvenni.

Anyu szemében láttam a megkönnyebbülést.

– Ó, hála istennek!

– Kösz a bizalmat, amúgy… Tényleg jólesik, hogy ennyire hiszel abban, hogy nem teszem tönkre az életemet – hadonásztam feldúltan. – Remélem, Kev is megkapja ezt a támogató beszédet, mert egy szeszélyes rohadék, aki szintén alig dugja ki az orrát a szobájából.

– Ne butáskodj – legyintett anyu, mintha ennél röhejesebbet még az életben nem hallott volna. – Az öcséd nem tudna unokát hazahozni nekem a hasában.

– És azt hiszed, Joey-val ennyire hülyék vagyunk?

– Azt hiszem, hogy mindkettőtöket elragadott az első szerelem heve. – A tekintete és a hangja is megenyhült, amikor hozzátette: – És úgy gondolom, sok hibát lehet elkövetni, amikor a logika helyett az érzelmek ülnek a volánnál.

– Ebből is látszik, mit tudsz – vetettem oda, és becsaptam a hűtő ajtaját. – Mert Joey-val per pillanat nem is vagyunk együtt.

– Nem? – kerekedett el a szeme. – Ó, ezt nem is tudtam, életem.

– Hát most már tudod – közöltem kimérten, és már indultam is az ajtó felé. – Az összetört szívemet hordozom, anyu, nem az unokádat.

– Aoife! – kiáltott utánam. – Várj, kicsim! Beszélhetünk róla, ha szeretnéd. Itt vagyok, meghallgatlak.

– Nem akarok róla beszélni – vetettem oda a vállam felett, és felrohantam a lépcsőn.

Képtelen vagyok beszélni róla.

HARMADIK FEJEZET

Területháború

JOEY

TE MEG MI A FRANCOT SZEDSZ? – KÉRDEZTE PODGE SZOMBAT délután, miközben hurley-vel a kezében rohant utánam a GAA-klubház melletti pályán. – Azóta nem láttalak ennyire energikusnak, hogy harmadikban megnyertük a megyei döntőt.

– Semmit – lihegtem, és épp csak sikerült ellépnem mellette, hogy elérjem a sliotart az ütőmmel, és visszaküldjem neki. Tony ma korábban zárta a műhelyt, így adódott ez az üresjárat, szóval üzentem a srácoknak, hogy találkozzunk a pályán egy laza edzésre. – Karácsony óta nem voltam sehol.

– Akkor mi a francot tett a Télapó a zoknidba? – kérdezte Alec sípoló tüdővel, nagyot csapva Podge ütőjére, így megszerezve tőle a labdát. – Speedet?

Kösz az emlékeztetőt.

– Semmit.

Podge összeszűkült szemmel, hitetlenkedve nézett rám.

– Akkor mi a franc van veled?

– Semmi – vontam meg a vállam, kapkodva véve a levegőt. – Csak letettem azt a szart.

– Vagyis?

– Vagyis nem baszakszom többet.

– Vagyis túlságosan lefoglalja, hogy megdöntse Szexi Lábat, ezért eszébe sem jut betépni – nevetgélt Alec. – Jézusom, a puncijának biztosan ambrózia- vagy milyen íze van, tudjátok, amit az istenek esznek… Ó, Jézusom, bassza meg, meg ne üss azzal! – A fejét fogva felnyögött. – Baszd meg, Joe, mázlid, hogy sisak van rajtam. Agykárosodást okozhattál volna.

– Nem, a te mázlid, hogy sisak van rajtad – vágtam vissza, még mindig veszélyesen közel tartva az ütőmet a nyakához. – Legközelebb elég, ha csak gondolsz a barátnőm puncijára, és lecsapom a fejed a nyakadról, hallod?

– Higgadj le, Al – csattant fel Podge, magára vonva a figyelmemet. – Ez mégis mit jelent, Joe? – Az arcomat vizslatta. – Amikor azt mondod, hogy már nem baszakszol, azon Hollandot és a sleppjét érted?

– Az egészet – biccentettem mereven.

– Tényleg?

– Tényleg. – Feszengve megvontam a vállam, gyorsan lenyúltam a sliotart az ellenfelemtől, és a labdát az ütőmön egyensúlyozva nekiiramodtam, majd ügyesen átemeltem a távolabbi kapu keresztlécén.

Csorgott a tarkómon a veríték, felkaptam a sliotart a gólvonal mögül, majd megint futásnak eredtem, mert mindenáron ki akartam izzadni a feszültséget magamból.

Nem is emlékeztem már, utoljára mikor léteztem ilyen hosszan úgy, hogy nincs semmiféle szer a szervezetemben.

De itt voltam, továbbra is igyekeztem, még mindig tíz körömmel kapaszkodtam.

Molloyért.

– Mióta? – kérdezte Podge, amikor visszaértem a labdával.

– Mi mióta? – kotyogott közbe Alec.

– Pár hete – feleltem, és a mezem szélével töröltem le a homlokomról csöpögő izzadságot. – Nem nagy szám, de kezdetnek megteszi.

Végigfutott rajtam az a rettenetes, ideges remegés, amit semennyi testmozgás sem tudott csillapítani.

Persze tudtam, miért.

A testem nem a mozgásra vágyott.

Nem ételt vagy italt akart, és nem is érte be egy kis füves cigivel.

Többet akart.

Farkaséhes voltam.

De két hét pokol eljuttatott oda, ahol ma voltam, és elég erős voltam ahhoz, hogy még egy kicsit tovább éheztessem.

Még egy órát.

Aztán még egyet.

Csak előre, tesó.

– Ne bassz! – Podge szemöldöke meglepetten szaladt fel a homlokán, aztán gyorsan messzire ütötte a sliotart a pálya hosszában, majd szólt Alecnek, hogy menjen utána. – Tévedek, ha azt gondolom, hogy Aoife-nak nem kevés köze van ehhez a hirtelen életmódváltáshoz? – kérdezte, amint Alec hallótávolságon kívül került. – Jó hatással van rád, tesó.

– Épp szünetet tartunk – vallottam be nagy nehezen, jó eséllyel az egyetlen embernek, akiben megbíztam életem szerelmén és a húgomon kívül.

Sikerült egy egész hetet végigdolgoznom Tonyval úgy, hogy egy morzsányi információt sem osztottam meg vele a lányával való kapcsolatomról. Nem volt egyszerű szembenézni sem vele, sem az ismeretlennel, de a főnököm javára írható, hogy pontosan úgy bánt velem, mint mindig.

– Te és Aoife? – kérdezte Podge elkerekedett szemmel, és hamar rájöttem, hogy ő másképp fog reagálni. – Mióta?

– Amióta kihúztam a fejemet a seggemből, és felfogtam, hogy mit csinálok Aoife-val.

– Komolyan mondod?

– Ne már, Podge – vontam meg a vállam, ez alkalommal az igazság mellett döntve. – Elég egyértelmű, hogy az út, amin jártam, nem egészen egyezik azzal, amin Aoife jár, tesó.

– És ez számít neked?

– Ő számít nekem.

– Végleg szakítottatok?

A kérdésétől elszorult a szívem, és az agyam azt üvöltötte, bassza meg, remélem, hogy nem.

– Attól függ.

– Mitől?

– Attól, hogy összekapom-e magamat, vagy sem.

– De úgy látom, hogy igen.

– És innentől kezdve attól, hogy összekapva maradok-e, vagy sem – tettem hozzá némi erőfeszítés árán. – Ami, lássuk be, tesó, eddig nem igazán ment.

– Szóval, ez a szünet az ő ötlete volt?

– Nem – ráztam meg a fejem. – Az enyém.

– És ez a szünet azt jelenti, hogy találkozgattok másokkal?

– Nem – mordultam fel, és elfogott a hányinger a gondolattól. – Még csak gondolni sem akarok másik lányra, tesó.

– És ő? – faggatózott tovább. – Mármint ő gondol más srácokra?

– Jobban tenné – dünnyögtem. – De nem. Nem hiszem.

– És ha igen?

Elnyomtam a késztetést, hogy felüvöltsek.

– Akkor nem állok az útjába.

– Jézusom, te tényleg szereted, mi?

Jobban, mint az életet.

– És ha igen, akkor mi van? – kérdeztem vissza ellenségesen.

– Semmi, tesó, semmi – csitított azonnal. – Csak épp ovi óta ismerlek, négyéves korunk óta, és még sosem hallottam, hogy bárkinek is bevallottad volna, mit érzel.

Megvontam a vállam, de már kezdtem feszengeni a záporozó kérdésektől.

– Nyilván észrevettem ezt a fura vonzalmat közöttetek, abban a másodpercben, hogy elkezdődött az első év, de nem gondoltam volna, hogy ennyire mély. – A fejét ingatta, mielőtt hozzátette volna: – Mindig azt hittem, a rajongásod iránta inkább Ricey bosszantásával kapcsolatos, mint bármi mással.

– Ó, igen. – Önelégülten elvigyorodtam, visszagondolva arra a számtalan alkalomra, amikor az elmúlt évek során Ricey azon kapott minket, hogy nagyokat hülyülünk, és totál kiakadt. – Kellemes ráadás volt.

– Ennél messzebbre nem tudtad volna ütni a sliotart? – lihegett Alec visszakocogva hozzánk, labdával a kezében. – Be kellett másznom a susnyásba, hogy visszaszerezzem.

– Bocs, Al – nevetett Podge, majd hátrafordult, hogy rám kacsintson. – Folytasd a gatyába rázódást, Joe.

– Ez a terv.

– Folytasd a gatyába rázódást? Ez a terv? – Alec megrázta a fejét, és felnyögött. – Miért érzem mindig azt, hogy ti ketten talányokban beszéltek körülöttem?

– Mert perceptív vagy – vetette oda Podge vigyorogva.

– Nem, nem, nem vagyok az! – morogta Alec. – Tudom én, mit műveltek, barmok. Ne is tagadjátok!

– Azt mondta, hogy perceptív vagy, Al – nevettem, és felé dobtam a labdát. – Tudod, mit jelent az, hogy perceptív?

– Persze hogy tudom, mit jelent – fújtatott Alec, röptében elkapva a sliotart. – Azt, hogy folyton mindent megkérdőjelezek, és nem hiszek senki szavának.

Podge hátradöntötte a fejét, és felnevetett, én pedig végighúztam a kezemet az arcomon, és azt dünnyögtem:

– Az a paranoiás, Al.

– Tényleg?

Podge halkan kuncogott.

– Aha, tesó. Az egy egészen más szó, egészen más jelentéssel.

– Talán túl erősen ütöttelek meg – jegyeztem meg fanyarul.

– Paranoiás – vonta össze a szemöldökét Alec. – Akkor mit jelent a perceptív?

– Olyasmit, amivel soha többé nem fogunk megvádolni – hahotázott Podge.

– Jól van, srácok, húzódjunk széjjel, és dobáljunk még egy kicsit, mielőtt besötétedik – kértem hátrafelé kocogva. – Jövő héten meccsünk lesz a St. Fintan ellen, és nem áll szándékomban hagyni, hogy azok a rohadékok kiüssenek minket a rájátszásban.

– Szóval, az iskolaszék közölte veled a döntését? – kérdezte Alec reménykedve.

– Igen, tegnapelőtt felhívták anyámat – feleltem, és felugrottam, hogy elkapjam a felém repülő sliotart. – Mint kiderült, a kilenc életemből még maradt egy.

– Akkor nem csapnak ki?

– Ezen a héten nem – vigyorogtam.

*

Délután öt felé járt az idő, amikor Podge megbökte a karomat, jelezve, hogy társaságot kaptunk.

Hunyorogva néztem arrafelé a félhomályban, amerre mutatott, de hiába próbáltam beazonosítani azokat, akik a pálya túlsó végéről néztek minket, és ettől felállt a hátamon a szőr, és megfeszült a testem az ismeretlen fenyegetéstől.

– Egyértelműen minket néznek – mormolta Podge.

– Szerintem a Tommenbe járnak – jegyezte meg Alec az állát dörzsölve. – Azt a nagydarab srácot biztosan láttam a helyi lapban. Rögbizik.

– Igen, a Biddiesben isznak.

– Mi a faszt keresnek itt? – morogtam.

– Igen. Rossz pályára tévedtek.

– Inkább rossz városrészbe.

Még öt percig ütögettük a sliotart, míg világossá vált, hogy a tommenes srácok nem mennek el.

– Kérek egy percet – csattantam fel, és ledobtam a sisakomat. – Majd én elintézem. – Dühösen odacsörtettem a pénzes pöcsökhöz, akik az én rohadt pályám szélén tömörültek.

– El ne veszítsd a fejed, Joe! – figyelmeztetett Podge, és utánam ügetett.

– Igen, haver – dörmögte Alec egyetértve vele. – Hatan vannak.

– Baj van a szemetekkel, hogy így kiguvad, seggfejek?

– Ó, Jézusom – nyögte Alec, és megragadta a pólóm hátulját. – Meg fogunk halni.

– Süketek vagytok? – kérdeztem, lerázva a haveromat, az engem figyelő srácokra összpontosítva. – Feltettem egy kibaszott kérdést!

– Igen, ő az – mondta az egyikük, majd a biztonság kedvéért belépett egy nála nagyobb srác mögé. – Beszélj te, Gibs!

Ez a fiú ismerősnek tűnt szőke hajával és idétlen vigyorával.

– Szevasz, cimbora.

– Nem vagyok a cimborád – fortyogtam, és hurley-vel a kezemben odaléptem hozzá. – És ha jól tudom, a rögbiklub a város másik végében van – emlékeztettem őket. – Itt semmi keresnivalótok.

– Ó, Jézusom. – A szőke srác ezüstszürke szeme felcsillant, amit csak pajkos kópéságként tudnék leírni, majd kuncogva azt kérdezte: – Területháború lesz?

Felvontam a szemöldökömet.

– Területháború?

– Aha – bólogatott lelkesen. – Mint a T-Birds és a Skorpiók között a Grease-ben.

– A Grease-ben? – néztem rá elképedve. – Te meg mi a francról beszélsz?

– Ne foglalkozz Gibsie-vel – szólalt meg egy másik, aki egyértelműen ismerős volt. – Kissé kattant.

– Téged meg honnan ismerlek? – méregettem gyanakodva.

– Hughie Biggs vagyok – vágta rá, feltartva a kezét, a béke egyetemes jeleként. – A húgaink barátnők.

– Aha – kuncogott a nagydarab haverja, papír zsebkendőt lengetve maga előtt. – Békével jöttünk.

– Fogd be, Gibs! – dünnyögte Hughie a fejét ingatva. – Jézusom, tesó.

Meglepetésemben kinyitottam ökölbe szorított kezemet, és erőt vettem magamon, hogy lehiggadjak.

Nem volt itt semmiféle fenyegetés.

Már csak annyi kellett, hogy ezt a testem is elhiggye.

– Mit keresel itt, Biggs? – kérdeztem Hughie-t, ügyet sem vetve a mellette álló izomkolosszusra. – Mit akarsz?

– Igazából téged kerestelek.

Azonnal visszatért a gyanakvásom.

– Miért?

– Szívességet szeretnék kérni.

– Nem teszek szívességet idegeneknek.

– A húgaink barátnők – ismételte reménykedve. – Vagyis mi ketten félig-meddig haverok vagyunk, vagy ismerősök, esetleg… nem? Hát oké.

– Nincsenek haverjaim – közöltem hűvösen, egyenként végigmérve az összes nagydarab srácot, a dizájnercuccaikkal és nagystílű frizurájukkal. – És nem teszek szívességet.

– Hé – dohogott Alec mérgesen, karba fonva a kezét a mellkasán. – Kösz szépen, haver. Akkor én mi vagyok? Kutyaszar?

– Fogd be, te barom – morogta Podge. – Majd Lynchy elintézi.

– Jogos – felelte Hughie a fejét rázva. – Nyilván hülyeség volt idejönni.

– Nyilván – mordultam fel, és addig bámultam, míg elkapta a tekintetét. – Na csá.

– Mi van? – kérdezte a nagydarab srác. – Nem, nem, remek ötlet volt, és addig nem megyek el, míg meg nem kapom, amiért jöttem.

– És az mi is pontosan?

– Ellátogatnánk a füvészkertbe, ha érted, mire gondolok – kuncogott a szemöldökét táncoltatva.

Üres tekintettel néztem rá.

– Drogra van szükségünk.

– Jézusom, Gibs – nyögött fel Hughie a kezébe temetve az arcát. – Hol a diplomáciai érzéked, tesó? Egy kis diplomáciai érzéket, ha kérhetem.

– Drogra? – vontam fel a szemöldökömet. – És miért pont hozzám jöttetek?

– Mert hallottuk a pletykákat – mondta az egyikük.

Erre még jobban felszaladt a szemöldököm.

– Pletykákat?

– Hughie-tól – felelte a nagydarab srác.

Hughie hangosan felnyögött.

– Jézusom, Gibs!

– Azt mondta, hogy drogozol, és mindenképp kölcsön kell kérnem belőle.

– Kurvára kösz, Gibs – hápogott Hughie, és egy lépést hátrált.

A tekintetemet a szekrényméretű srácra szegeztem.

– És azt gondoltad, ebben segíthetek?

A srác vidáman bólintott.

– Nézz rám, seggfej – intettem az edzőcuccomra. – Dílernek nézek ki?

Amikor nem adott azonnal nemleges választ, összeszűkült a szemem.

– Nem vagyok kibaszott díler!

– De van kontaktod, igaz? – kérdezte békítőn. – Tudod, haverok az alvilágban, meg ilyesmi? Az Elk’s Terrace-on laksz, nem?

– Egy, nem vagyok a haverod. Kettő, már azért is szájba vágást érdemelnél, hogy a szemembe nézve sértegetsz arra utalva, hogy alantasabb helyről való vagyok. És három, szart sem teszek a kedvedért. Most pedig húzzatok innen!

– Elfogadom mind a három érvet, jogosak és igazak – felelte a nagydarab srác. – És őszintén, szívesen elhúznék, mert ilyen kedvesen kértél, de tényleg szükségem van arra a drogra a kapitányomnak.

– A kapitányodnak.

– Aha, a kapitányomnak – bólogatott lelkesen. – Nehéz időszakon megy át… kurvára nehéz időszakon. Volt ez a műtétje karácsony előtt, tudod, és csórikám még mindig merev tőle, mint a deszka. Csak keresek valamit, amitől ellazulna.

– Gus, igaz? – kérdeztem higgadtan. – Ez a neved?

– Gibsie – helyesbített szégyenlős vigyorral. – Gibsie, bár anyám Gerardnak nevez…

– Leszarom, anyád minek nevez – vágtam a szavába, figyelmeztetőn végigmérve. – És ami a kapitányodat és a műtétjét illeti, mondd meg neki, hogy írasson fel magának valamit a dokijával, mint mindenki más. – Visszafordultam Hughie felé, és hozzátettem: – Ne gyere ide vissza, Biggs! – A nagy majomra mutattam mellette, és még megjegyeztem: – És főleg vele ne!

– De a doki nem írhat fel füvet! – bukott ki Gibsie-ből. – Kérlek! Ne már, ember! Csak egy kis fű.

– Mit nem értettél abból, hogy nem vagyok díler?

– Tudom, tudom, nem vagy díler, blablabla. Hallottalak – morogta. – De ha ma este kivételt tennél, akkor tartoznék neked egy szívességgel.

– Már így is tartozol nekem – dünnyögtem. – Az életem előző öt percével, amit sosem kapok vissza.

– Eljöhetsz a ma esti partinkra – vetette fel. – Hughie kecójában lesz. A téma a kilencvenes évek…

– Nem is, Gibs.

– De igen – szállt vele vitába a nagydarab srác, majd visszafordult felém. – A szülei Portugáliában vannak. Ingyenpia egész éjjel… ó, és ingyenvirsli is.

– Ingyenvirsli? – kérdeztem lelkesedést színlelve. – Miért nem ezzel kezdted? Ott leszek.

A szeme boldogan kerekedett el.

– Tényleg?

A szememet forgattam.

– Nem, nem tényleg, te marha.

– Ki tudjuk fizetni – szólalt meg ekkor egy másik, sötétebb hajú srác. – Van pénzünk – tette hozzá kissé a többiek mögé húzódva. – Amit csak akarsz. Nem gond.

– A francba, Feely, tesó, ne mondj ilyeneket! – nyögte Hughie. – Csak kétszázunk van.

Na, erre már felkaptam a fejemet.

– Kétszázat mondtál?

– Igen – válaszolta, és egy köteg húszas bankjegyet vett elő a farmerzsebéből. – Ennyi elég?

Alecre pillantottam, aki kötelességtudóan próbálta visszafogni a nevetését. Lehet, hogy féleszű barom volt, de elég dörzsölt ahhoz, hogy tudja, ezeknek a tommeneseknek elég pénzük van a rögbicsapatuk és a mi hurlingcsapatunk ellátására is.

– Mennyit akarsz? – hallottam a saját kérdésemet.

– Lynchy, válthatnék veled pár szót? – szólt közbe Podge, majd elhúzott tőlük.

– Mit csinálsz? – sziszegtem, és leráztam magamról a karját.

– Én mit csinálok? Te mit csinálsz? – szegezte nekem a kérdést, amikor már hallótávolságon kívül voltunk. – Azt hittem, végeztél Shane Hollanddal és az egész baromsággal.

– Végeztem is – morogtam, dühösen nézve rá. – Ehhez nem kell Hollandhoz mennem.

– Hogyhogy?

Vállat vontam.

– Van egy kisebb adagom otthon.

– Azt hittem, leálltál mindennel.

– Le is álltam – ismételtem dühösen. – Nem használok semmit.

Kiguvadt a szeme.

– A fű is szerhasználat.

Válaszul összeszűkült a szemem.

– Nem, nem az.

– De, az.

– Nem, nem az.

– A cannabis drog.

– A cannabis egy növény.

– Ebben az országban törvénybe ütközik.

– Ahogy az is, hogy az utcán pisálj – vágtam vissza. – A szabályok hülyeségek. Mire akarsz kilyukadni?

– Jézusom, Joey – nyögött fel Podge, és megdörzsölte az arcát. – Veled olyan, mintha két lépést előre-, aztán tízet hátramennénk.

– Baromság. A világon egy csomó országban orvosok írják fel fájdalomcsillapítóként.

– Az OxyContint is, és még egy rakás egyéb gyógyszert, amit általános óta lenyomtál a torkodon. Azokat is fájdalomra írják fel, Joe, de pontosan tudod, mi történik, amikor rossz kezekbe kerülnek.

– Mondtam, hogy hetek óta nem nyúltam semmihez.

– Kivéve a fűhöz – emlékeztetett bosszúsan.

– Ne oszd itt nekem az észt a magas lóról – vágtam vissza ellenségesen. – Akkor meg főleg ne, amikor te is körbeadtad azt a spanglit.

– Nagy különbség van egy kis füvezés és aközött, hogy kifosztasz egy csapat naiv pénzes gyereket.

– Hé, ne ítélkezz! – mordultam fel, összeszűkült szemmel nézve rá. – Kétszáz euró, Podge. Kétszáz. És úgy szórják, mintha Monopoly-bankjegy lenne. Nekik az csak aprópénz, de a hozzám hasonlóknak az kibaszottul nagy lóvé! – Ingerülten emeltem égnek a kezemet, és azt sziszegtem: – Lehet, hogy te abban a kivételes helyzetben vagy, hogy fintorogva elutasíthatod, de az kurva élet, hogy én nem tehetem meg. Van fogalmad arról, mekkora segítség nekem ez a pénz?

Az anyámnak.

A testvéreimnek.

Ez lenne a különbség aközött, hogy az öcséim babkonzerven és vajas kenyéren élnek a következő egy hétben, a téli hidegben a fűtetlen lakásban dideregve, míg anyu vagy én fizetést kapunk, vagy meleg étel kerül a hasukba, és a tűznél megmelegedhetnek, mielőtt lefeküdnek aludni.

Ebben az esetben nem létezett más választás.

– És mi van Aoife-val? – kérdezte oda szúrva, ahol a legnagyobb fájdalmat érhette el: egyenesen a szívembe. – Szerinted mennyire fog örülni, amikor megtudja…

– Ne keverd ebbe bele! – figyelmeztettem. – Ne merészeld ezt a képembe vágni! – Feldúltan ráztam meg a fejem. Felemeltem az egyik kezemet, és hátraléptem, máris megbánva, hogy Podge-ot a bizalmamba avattam. Kurvára nem bízhattam senkiben. – Tudod, miért nem utasíthatom vissza ezt az ajánlatot, kurvára tudod, Podge, szóval ne forgasd meg bennem a kést!

Bűntudat villant a szemében, és megrázta a fejét.

– Ha pénzre van szükséged a családod számára, én is…

– Nem kell jótékonykodnod! – csattantam fel, és remegtem, annyira kibaszottul sebezhetőnek éreztem magam. – Egyedül is boldogulok.

Hosszan nézett rám, majd visszakozott.

– Jogos – emelte fel a kezét megadóan. – Többet egy árva szót sem szólok, csak annyit mondok, hogy szerintem ez rossz ötlet.

– Ezt elfogadom – feleltem merev biccentéssel. – Most pedig vagy tovább ücsörögsz a magas lovadon, és ítélkezel, vagy velem jöhetsz a menő partijukra, és kilószám zabálhatod a virslit. – Sarkon fordultam, és elindultam vissza a tommenes srácok felé. – Akár rossz ötlet, akár nem, meglépem.

NEGYEDIK FEJEZET

Az őrület határán

AOIFE

KÖZBELÉPÉST SZERVEZÜNK – JELENTETTE BE CASEY AZNAP ESTE, kitárva a szobám ajtaját, és úgy vonult be, mintha divatbemutatóra próbálna. Igazán kicsípte magát: farmer miniszoknyát vett fel, hozzá tűsarkú szandált, és azt a cuki buggyos ujjú, bő, fehér blúzt, amit karácsonyra vettem neki, és most ott állt csípőre tett kézzel, felháborodva nézve rám. – Az a szemétláda dobott karácsonykor, és még csak nem is hívtál fel!

– Szép üdvözlés, Casey… – szisszent fel Katie, belépve utána a szobámba. – Anyukád hívott fel minket – adott gyorsan magyarázatot, együttérzéssel átszőtt hangon. – Nagyon aggódik érted, Aoife.

– Mind aggódunk.

– Jaj – nyögtem fel, majd a hátamra fordultam, és kezem-lábam szétdobtam, mint egy tengericsillag, mozdulat közben lesöpörve az üres csokipapírokat az ágyról.

– Oké, kapcsold ki a zenét! – utasított Casey odalépve a magnómhoz. – És mássz ki a nyomorodból!

– Nem, ez a legjobb része – mondtam fojtottan, jajongva énekelve Katie Melua The Closest Thing to Crazy című számát. – Jól vagyok – zokogtam fel. – Tényleg.

– Na persze – jegyezte meg Casey felvont szemöldökkel. – Ezért csupa csoki az állad.

– Épp próbálom feldolgozni – mormoltam szánalmasan, M&M’s-szel teli szájjal. – Istenem, ez akkora bűn?

– Akkor dolgozd fel dühöngéssel! – javasolta, majd odalépett hozzám, és kikapta a félig üres zacskót a kezemből. – Vagy tudod, mit? Állj bosszút! De ne hizlald magad!

– Casey! – hüledezett Katie. – Ilyet nem mondunk.

– Nem érdekel, én mondok! – vágta rá Case önérzetesen. – És nem fogom ölbe tett kézzel nézni, ahogy a legjobb barátnőm önpusztításba kezd, mert a seggfej exe dobta karácsonykor. Most tényleg, karácsonykor? – kérdezte hitetlenkedve. – Miután egy éve jártatok? Ki a franc tesz ilyet?

– Casey, kérlek – szólt rá Katie. – Le kéne higgadnod.

– Tízszer annyit érsz, mint az a faszfej – morgolódott tovább Casey. Letette az utazótáskáját az ágyamra, és kicipzárazta. – És úgy döntöttem, erre emlékeztetlek is.

Gyanakodva méregettem a táskát.

– Mit csinálsz?

– Azt kellene kérdezned, mit csinálunk… – felelte, egymás után húzva ki a táskából a különböző ruhákat, sminktermékeket, CD-ket, végül egy üveg olcsó proseccót is, amit annyira szerettünk. – És mi, legdrágább, legrégebbi, leggyönyörűbb barátnőm széles e világon, most szépen elmegyünk egy házibuliba.

– Nem, nem, nem – ráztam a fejem. – Ti mentek házibuliba. Én nem megyek sehová.

– Dehogynem jössz! – csilingelte, elengedve a füle mellett a tiltakozásomat. – Katie pasijának üres a kecója, és egy hatalmas partit szervez, mielőtt hétfőn elkezdődne a suli. Igazi DJ-t hívtak, és rengeteg ingyenpia lesz. Az összes haverja ott lesz a rögbicsapatból, és te is velünk jössz.

– Nem – ellenkeztem vehemensen. – Szó sem lehet róla.

– Nem hallottad? – nézett rám elképedve, mintha elment volna az eszem. – Azt mondtam, tele lesz rögbijátékosokkal, Aoife. Nagydarab, dögös, izzadt, szexi rögbijátékosokkal.

– Nem érdekel.

– És ami a legjobb, ez tommenes parti, szóval nem kell amiatt aggódnod, hogy bárkibe belebotlasz a Ballyból – tette hozzá gyorsan, félresöpörve a mondandómat. – És a bárkin azt a semmirekellő seggfejet értem.

– Casey, akkor sem mennék, ha azt mondanád, hogy az egész ír rögbiválogatott ott lesz. – Felkaptam a párnámat, magamhoz öleltem, és nagyot sóhajtottam. – Emlékszel a Cadbury-reklámra, amit még gyerekkorunkban adtak a tévében? Tudod, az, amiben a nő befalt egy egész tábla tejcsokit, miközben a Show Me Heaven ment a háttérben?

– Igen, és?

– Na szóval, én vagyok az a nő a reklámból, és Joey a csokoládé.

– Ezzel azt akarod mondani, hogy ő az egyetlen íz, amit meg akarsz kóstolni? – ingatta a fejét. – Ez akkora hülyeség, amikor ő az egyetlen íz, amit eddig megkóstoltál. Dobott, Aoife. Elvágott a csokiutánpótlástól! Szóval, pattanj ki az ágyból, és gyere, inkább kóstold meg velem a luxusmenüt!

– Nem érdekel.

– Állj fel!

– Túlságosan szomorú vagyok.

– Pontosan ezért nem megyek ki ebből a szobából nélküled. Most pedig, Katie, állítsd be a zuhanyt szívünk csücskének! – utasította. – És tedd fel ezt! – mondta, azzal Katie kezébe nyomta Christina Aguilera Stripped című albumát. – A második számot.

– Ez tényleg az a közbelépés? – kérdezte Katie odasietve a magnóhoz. – Bevetjük a nagyágyút?

– Szerintem új frizura kellene – morogtam, meghúzva hosszú fonatomat. – Változásra van szükségem.

– Szent isten, vészhelyzet! – kiáltotta Katie, és gyorsan kicserélte a CD-ket.

– Az biztos – felelte Casey. A következő pillanatban a hangszóróból felüvöltött Christina Can’t Hold Us Down című száma, és Casey elégedetten biccentett, majd visszafordult felém. – Ha le mered vágatni a hosszú fürtjeidet, azzal foglak megfojtani. Most pedig ki az ágyból!

– Nem! – ráztam meg a fejem.

Összeszűkült a szeme.

– Vonszold ki a segged a fürdőszobába, Molloy!

– Soha.

– Ne akard, hogy bemásszak oda, és kirángassalak.

– Úgysem mernéd.

– Azt hiszed?

Tíz másodpercig farkasszemet néztünk, aztán egyszerre vetődtünk a paplanomért, hadonászva és rúgkapálva.

– Ha nem állsz készen rá, hogy túltedd magad az exeden azzal, hogy bemászol az egyik dögös rögbis srác alá, akkor majd én bevállalom a csapat kedvéért, és megteszem helyetted – morogta Casey, kitépve a kezemből a paplant, és lovagló ülésben fölém kerekedett. – De akkor is eljössz velem, mert te leszel a szárnysegédem.

– Soha! – tiltakoztam, és megpróbáltam lelökni magamról a csípőmmel, de nem sikerült. – Mitől ilyen piszok erős a combod?

– Anyu ThighMasterét használom, csajszi – vágta rá, és belenyomta a karomat a matracba. – Most pedig feladod, vagy még rugdossam egy kicsit a segged?

– Case…

– Na, feladod?

– Jól van! – Fájdalmasan felnyögtem, és felhagytam az ellenállással. – Feladom.

ÖTÖDIK FEJEZET

Ahogy a társadalom másik fele él

JOEY

SOSEM HITTEM VOLNA, HOGY A SZOMBAT ESTÉMET EGYSZER EGY olyan házban fogom tölteni, ahol könnyen elférne három olyan ház, amelyben én nőttem fel, azt pedig a legvadabb álmomban sem gondoltam volna, hogy a Tommen diákjai fognak körülvenni.

A legközelebb akkor jártam az elitiskolájukhoz, amikor elmentem a nagy vaskapujuk mellett, útban az egyik meccsemre. Most pedig hirtelen ott találtam magam az elcseszett belső köreik kellős közepén, és néztem, ahogy egy rakás privilegizált magániskolás srác csúcsminőségű cuccal baszik be.

A kapitány, akinek a haverjai mindenáron el akarták érni, hogy lazítson kicsit, arra sem vette a fáradságot, hogy megjelenjen ma este, de a srácok kivörösödött szeme és bárgyú vigyora elárulta, hogy már rég meg is feledkeztek a kapitányukról.

Nyilvánvalóan felfoghatatlanul mélyre voltam hajlandó süllyedni kétszáz euróért.

Jézusom.

Nem töltött el őszinte lelkesedéssel a tudat, hogy a húgom hétfőn reggel ezekkel az arcokkal fogja kezdeni az új évet a suliban.

Különösen az a nagydarab szőke barom aggasztott, akinek a gondolatai a drog, a kicsapongás és a haverja húga körül forogtak.

– Azonnal tedd le, Gerard Gibson! – ripakodott rá Shannon göndör hajú barátnője, Claire Biggs, aki ott állt az impozáns lépcső tetején a Spice Girls szőke énekesének öltözve, és az ujjával arra a hatökörre mutatott, aki megpróbált keringőzni egy dagadt macskával a Vengaboys Boom, Boom, Boom, Boom! című számára. – Ne merd bántani a…

– Cicusodat? – kérdezte a srác, aztán röhejes doromboló hangot adott ki a nyelvével. – Tudod, hogy sosem bántanám a cicusodat, Claire maci.

Igen, határozottan nem volt ki mind a négy kereke…

– Mondtam, hogy ne nevezz így mások előtt! – pufogott Claire felháborodva.

– Én meg mondtam, hogy ne mászkálj abban a pink ruhában – vágott vissza a srác ravasz vigyorral. Letette a macskát a kanapéra, és elindult a lány felé. – De kurvára örülök, hogy nem fogadtál szót.

– Ne bámuld a húgomat, te barom! – mordult fel Hughie a nagy semmiből megjelenve, hogy feltartóztassa a haverját, mielőtt odaérne a lépcsőhöz. – Mit mondtam neked arról, hogy a farkad maradjon az utca túloldalán?

– Ellentétben a varázserejű farkamról szóló pletykákkal, nem képes leválni a testemről és külön életet élni, tesó – vágott vissza a szemöldökét táncoltatva, ahogy a zene ütemére lépdelt a pink szörfös bermudájában és hawaii mintás ingében. – Szóval, ha én itt vagyok, akkor a farkam is.

– Akkor menj haza!

– Kizárt – nevetett fel. – Ez a kilencvenesévek-buli a szerelemgyerekem.

– Nincs itt semmiféle kilencvenes évek, Gibs. Ez csak egy parti, szóval szólj annak a seggfejnek a keverőpultnál, hogy játsszon valami normális zenét.

– Nem. Ez az én partim, és azt játssza, amit mondok neki.

– Ez az én házam.

– Ez meg az én lejátszási listám.

– Akkor legalább menj haza, és öltözz át! Hülyén nézel ki.

– Megőrültél? Nézz csak rám! Pöpec Ken vagyok.

– Inkább pöpec elmebajos. Senki más nem öltözött be, haver.

– A szeretőm igen.

– A szeretőd? Jól vagy? Ő a húgom, nem a szeretőd, seggfej.

– Mindent visszavonok! – dünnyögte Podge kissé elmosódó hangon, elvonva a figyelmemet a szóváltásról. Nekidőlve a vállamnak, ledöntött egy újabb kupica Jamesont, és elmosolyodott. – Ez kurvára fantasztikus ötlet volt.

– Hol van Alec? – kérdeztem durván lerázva magamról a haveromat. Baromira utáltam, ha hozzám értek, és ez a részeg pöcs ezt pontosan tudta. A whiskey szagát is utáltam. Szétbaszta a fejemet. Ideges lettem tőle.

– Felment az emeletre valami nagy csöcsű dögös csajjal – felelte Podge széles vigyorral, megint nekem támaszkodva. – Tesó, ezek a rögbifejűek aztán tudnak bulit rendezni. – Körbeintett, hogy nézzem csak meg a körülöttünk lévő tömeget. – Ez szürreális, Joe. – Egy idősebb srác felé mutatott, aki a helyiség túlsó sarkában állt a hangszórók között a keverőpultnál, és épp most váltott át 2Pac Changes című számára. – Még soha az életben nem láttam ennyi kaját és piát.

– Könnyen megtehetik – válaszoltam keserűen, bár én még mindig ugyanazt a sörösüveget melengettem, amit még akkor nyomtak a kezembe, amikor beléptem az ajtón. – Amikor az apjuk pénztárcájából simán ki tudják fizetni.

– Jaj, engedd el magad, Joe! Nem az ő hibájuk, hogy van pár millájuk a bankban – kuncogott Podge, aki kezdett a Christopher Lee-féle Drakulára emlékeztetni kiguvadó, vérben forgó szemével. – Ügyes húzás volt a részedről.

Nem, csak tettem, amit kellett, hogy megetessem a családomat.

– Kérj egy spanglit, és lazíts! – biztatott, és felém nyújtott egy újabb üveg sört a közeli asztalról. – Pár ital és egy kis fű még nem a világ.

Felvontam a szemöldökömet, és letettem az üveget.

– Mondja az, aki majdnem összepisálta magát, amikor elmondtam neki, hogy még mindig füvezek.

– Na ja – vigyorgott rám, és megvonta a vállát. – De azóta eszembe jutott, miért is éri meg a legjobb haverodnak lennem.

– Aha – vigyorogtam én is. – Pontosan, seggfej.

– De ne kotorássz a gyógyszeres szekrényben, hallod? – figyelmeztetett, feltartva egyik ujját. – És el ne szaladjon veled a ló! – Felnyúlt,
és a mellkasomra csapott. – Ha kísértést érzel egy menetre, csak gondolj arra a lányra, akinek a neve oda van tetoválva a szíved fölé.

– Akár a legjobb haverom vagy, akár nem, ha még egyszer hozzám érsz, letépem a karodat! – figyelmeztettem, félresöpörve a kezét. – És ha be akarnék baszni, akkor pontosan azt tenném, de nem akarok. Szóval, nincs szükségem a hegyi beszédre, sem a tanácsaidra, és nem kell emlékeztetned sem, hogy mi forog kockán. Nagyfiú vagyok, Podge. Tudok magamra vigyázni. Egész életemben ezt csináltam, szóval ne kezdj anyáskodni, hallod?

– Hallak, Joe – nevetgélt jóindulatúan, és feltartott kézzel hátrált. – Hallak, tesó.

Megfeszülő állal néztem, ahogy eltűnik a tömegben.

Ez az egész nem ment könnyen, és pont annyira kellett, hogy emlékeztessen erre, mint egy fejlövés.

Bassza meg!

Kiittam az üveget, és letettem, de nem vettem magamhoz egy újat. Nem volt szükségem az ezzel járó bonyodalmakra.

– Mert csak kihasznál – hallottam valakit, és odakaptam a fejem. Hughie heves szóváltásba bonyolódott egy másik ismerős szőkével.

De nem a húgával, Claire-rel.

Nem, ez a lány Shannon másik kis barátnője volt.

Nem emlékeztem a nevére, de valami azt súgta, hogy Lilly.

Vagy talán Izzy.

Mindegy is, az ajtó közelében állt, a mellkasán keresztbe fonta a karját, és villámló szemmel nézett fel Hughie Biggsre, aki hasonlóan feldúltan nézett le rá, miközben nyilvánvaló felháborodással hadonászott.

– Nem gondolhatod komolyan, hogy felmész vele.

– Mintha érdekelne – vágott vissza a lány. – Pierce legalább nem tesz úgy, mintha láthatatlan lennék, amikor a haverjaival lóg.

– Tudod jól, hogy így van – vágta rá Hughie azonnal. – Ha nem érdekelne, akkor nem…

– Akkor mit nem, Hugh? – vágott a szavába a lány sziszegve. – Nem kezelnél mellékszereplőként? Mert, hahó, seggfej, pontosan ezt csináltad.

Mindezt józanul szemlélve átfutott rajtam a gondolat, hogy szólok nekik, elég pocsék munkát végeznek, ha épp egy kavarást próbálnak palástolni, aztán eszembe jutott, hogy ezek a seggfejek nem az én majmaim, és ez nem az én cirkuszom.

A fejemet csóválva megkerültem őket, és átvágtam az impozáns konyhán, hogy megkeressem a hátsó ajtót.

Kilépve a kertbe, ügyet sem vetettem a többi seggfejre, és hátramentem az udvar túlsó végébe, menet közben rágyújtva.

Körbevett a kísértés, és muszáj volt észnél lennem.

– Megkínálsz? – kérdezte egy női hang, és amikor megfordultam, ott állt előttem Shannon barátnője, aki pár perce még bent vitatkozott Biggsszel. – Emlékszel rám?

– Homályosan – feleltem az államat dörzsölve. – Lilly Young, igaz?

– Lizzie – pontosított, de a szeme sem rebbent. – Na, akkor kaphatok egyet?

– Egy mit?

– Cigit.

– Nem.

Kék szeme összeszűkült.

– Miért nem?

– Mert nem dohányzol – feleltem hűvösen. – Én pedig nem osztozkodom.

Szemrehányón nézett rám, amit szívesen viszonoztam volna, de végül nagyot sóhajtva megenyhült.

– Utálom a partikat.

– Akkor miért jöttél el?

– Bonyolult.

– Jogos.

– Ennyi? – méregetett kíváncsian. – Meg sem kérdezed, miért?

– Nem.

– Hogyhogy?

Megvontam a vállam.

– Mert nem érdekel a válaszod.

– Hm. – Oldalra döntötte a fejét, és úgy tanulmányozott. – Te sem tartozol ide.

– Nem mondod.

– Akkor miért jöttél?

Gúnyosan elmosolyodtam.

– Bonyolult.

Az ajka akaratlanul is mosolyra húzódott.

– Tudod, régebben totál beléd voltam zúgva. – Nem pirult el, és nem is sápadt el, amikor ezt kimondta. Elég tökös lehetett ez a csaj. – Mint a legtöbb lány az osztályunkban. Egy időre még Leo DiCaprio helyét is átvetted, ráadásul a Titanic-szupersztársága idején. – Megrázta a fejét, megint felsóhajtott, és hozzátette: – Ami csak azt bizonyítja, hogy mindig is a számomra lehető legrosszabb alakokhoz vonzódtam.

Zavartan szívtam egyet a cigiből, és épp csak annyira tüdőztem le, hogy a szúrós fájdalom enyhüljön a mellkasomban, aztán lassan kifújtam a levegőt, miközben azon töprengtem, mit mondjak ennek a lánynak, akinek bár egyértelműen felvágták a nyelvét, nem úgy nézett ki, mint aki elbírna még egy rúgást.

– Gyerek létedre rettenetesen cinikusan beszélsz.

Hunyorogva nézett rám.

– Nem vagyok gyerek.

– Talán nem. – Megvontam a vállam, és megint szívtam a cigiből. – De a húgom barátnője vagy, vagyis lehetnél negyvenéves is, a szememben akkor is gyerek lennél.

– Ha ezzel próbálsz udvariasan lepattintani, akkor ne is fáraszd magad – vágta rá. – Azt mondtam, régebben voltam beléd zúgva, múlt időben, nem jelenleg.

– Bölcs döntés – nevettem fel. – Jobb, ha Leónál maradsz.

– Vicces – mondta fahangon, a szemét forgatva. – Különben is, tudom, hogy a Cork csapatában hurlingezel, és már nem jönnek be a sportolók.

– Mégis eljöttél egy partira, amit a sulitok rögbicsapata szervezett – bólintottam. – Tökéletesen logikus.

– Claire miatt vagyok itt.

– Marhaság – horkantam fel. – A bátyja miatt vagy itt.

Elkerekedett a szeme.

– Miért mondasz i…

– Hadd tippeljek! – vágtam a szavába derűsen. – Dugtok Biggsszel, de ő nem akar elköteleződni, szóval leléptél az egyik sráccal a csapatából, hogy bosszút állj rajta?

– Én nem… ez nem… – Eltátotta a száját, és elborzadva nézett rám.

– Még gyakorolnod kéne azt a pókerarcot.

– Félreérted az egészet.

– Nem hinném.

– Joey, kérlek…

– Nyugi – kacsintottam rá. – Nem jár el a szám.

– Nincs is miről eljárnia. – Most már tényleg rémültnek tűnt. – Mert mint mondtam, félreérted.

– Hát persze.

– Szent isten! Kérlek, ne mondj semmit, Joey! – Idegesen nyelt egyet, a kezét a homlokára szorította, és felnyögött. – Van barátnője, nekem meg…

– Mondok valamit, Lilly.

– Lizzie.

– Lizzie. – Megsajnáltam, ezért kivettem egy cigarettát a dobozból, a számhoz emeltem, meggyújtottam, majd odaadtam neki. – Tartsd szemmel Shannont, amikor jövő héten kezd a sulitokban, vigyázz rá, és koppints az orrára azoknak a seggfejeknek, akiknek eszükbe jutna bántani, és akkor elfelejtem mindazt, amit szerinted félreértettem.

– Amúgy is vigyázni akartam Shannonra – felelte, majd elvette a cigarettát, és a szájához emelte.

– Én pedig amúgy is befogtam volna a számat – válaszoltam kimérten. – Szóval, úgy látom, mindketten nyertünk.

– Nem vagyok rossz ember – sietett rámutatni, kissé védekezve. – És nem vagyok ribanc sem.

– Ilyet nem is mondtam.

– Aha, de tudom, mire gondolsz.

Felvontam a szemöldökömet.

– Azt erősen kétlem.

– Azt gondolod, hogy undorító kígyó vagyok, amiért egyáltalán eszembe jutott, hogy kavarjak egy másik lány pasijával, de fogalmad sincs, mi történik valójában – mormolta fülig vörösödve. – Nagyon, nagyon bonyolult. És zűrös. – Reszketve kifújta a levegőt, majd azt dünnyögte: – És millió más dolog.

– Nem tartozik rám – vontam meg a vállam.

– Szóval, ennyi? – méregetett gyanakodva. – Csak ennyit mondasz?

– Mi mást mondhatnék? – vontam meg a vállam. – Én úgy látom, nem te vagy az első, aki így belegabalyodik valamibe, és nem is te leszel az utolsó. De mindegy is, nem vagyok pap, nem kell nekem meggyónnod. Főleg akkor nem, amikor én sokkal rosszabbakat is tettem.

Felvonta a szemöldökét, láttam rajta, hogy ez felkeltette a kíváncsiságát.

– Amikor azt mondod, rosszabbakat…

Fanyar mosoly ült ki az arcomra.

– Az én gyónásomhoz püspököt kellene hívnod.

HATODIK FEJEZET

Szőke, és megunta az életét

AOIFE

TETŐTŐL TALPIG KICSÍPVE ÉS A MOSTANRA BENYAKALT HÁROMNEgyed üveg proseccóval támasztottam a kanapét Katie pasijának nappalijában, és úgy éreztem magam, mint aki visszautazott az időben.

Bárki állt is a DJ-pultnál, egyértelműen bukott a kilencvenes évek zenéjére, mert a Bloodhound Gang The Bad Touch című száma volt a legutóbbi az előző évtized slágereinek hosszú listáján.

Kissé becsípve néztem, ahogy Casey nekinyomja a fenekét egy sötét hajú tommenes srácnak, és úgy tett, mint aki megtántorodott.

A szememet forgattam, amikor a srác elkapta Casey csípőjét, hogy megtartsa. A barátnőm pontosan ezt akarta.

Annyira kiszámítható volt.

– Kösz – mondta Casey, és ragyogó mosollyal nézett fel a srácra.

– Nincs mit.

– Hogy hívnak? – kérdezte Casey, és közelebb lépett a sráchoz.

– Patricknek – érkezett a válasz félénk mosoly kíséretében. – Téged?

Fuss, Patrick, fuss, akartam kiáltani, élve felfal, te szegény ártatlan bolond.

– Casey vagyok. – Az egyik kezével átkarolta a srác nyakát, a másikkal megmarkolta az ingét, és magához húzta izmos testét. – Szóval, Patrick… – A kezét a srác nyakáról az arcára csúsztatta, lejjebb húzta a fejét, és kihívón mosolygott rá. – Hányadéves vagy?

– Ötödéves, és te?

– Hatodéves.

– A Ballyban?

– Aha. Rögbizel, Patrick?

A srác bólintott.

– Belső center vagyok.

– Az szuper.

Igen, a legjobb barátnőm a kicsi a bors, de erős mondás megtestesülése volt.

Csak annyira kellett neki szárnysegéd, mint halnak a görkorcsolya.

– Az ott Patrick Feely – súgta Katie a fülembe. – Hugh haverja.

– És az ott meg Hugh húga, ugye? – kérdeztem a Baby Spice-nak öltözött gyönyörű szőke lányra mutatva, aki irigylésre méltó fürtjeit igazgatva ült velünk szemben a másik kanapén.

Érdeklődve figyeltem az élénk beszélgetést, amit egy hasonlóan gyönyörű szőke sráccal folytatott, aki Malibu Kennek volt öltözve. Gyerekkoromban nekem is volt ilyen Ken babám. Csupa mosoly arccal, hadonászva beszélgettek, fel-felnevetve és meg-megérintve egymást.

– Igen, ő Claire – válaszolta Katie. – Nem sok nála kedvesebb lánnyal találkozhatsz.

Összeszűkült a szemem, amikor villámként csapott belém a felismerés.

– Na várj! Azt hiszem, ismerem azt a srácot, akivel beszélget.

– Mindenki ismeri Gerard Gibsont – kuncogott Katie.

– Egyszer óvszert ajánlott Joey-nak a Biddiesben.

– Ez Gibsie-re vall – mondta Katie elfojtva a nevetését. – Ööö… nos, mondjuk úgy, hogy eredeti a srác. Mintha a saját világában élne.

Megszólalt a B*Witched C’est la Vie című száma, és esküszöm, hogy ez a Gibsie szinte fellibbent a kanapéról az izgalomtól, Claire-t is magával rángatva.

– Ahogy elnézem, Claire is vele él abban a világban – hümmögtem, és ahogy figyeltem őket, hetek óta először végre elmosolyodtam.

Gibsie és Claire úgy rázták magukat és csavargatták a csípőjüket, mintha tényleg senki nem nézné őket, körbetáncolva a nappalit a saját buborékukba zárva. Gibsie megforgatta Claire-t, aztán odarántotta a mellkasára, és botladozva keringőztek a zenére.

– Az a tippem, hogy ezer éve együtt vannak, igazam van?

– Valójában egyáltalán nincsenek együtt.

– Marhaság. – Feléjük mutattam, ahogy ott ropták az alkalmi táncparkett közepén. – Nézd azt a srácot! Látom rajta, hogy odavan a csajért, és a lány is olyan áhítattal néz rá, mintha ő lenne a világ közepe. – Megráztam a fejem. – Nem, Katie, egyértelműen túl vannak rajta.

– Esküszöm! – nevetett Katie. – Tényleg nem járnak.

Hitetlenkedve vontam fel a szemöldökömet, és ámulva néztem, ahogy a páros belekezdett egy fergeteges írsztepp-koreóba. Teljesen szinkronban mozogtak, végig egymásra figyelve, nevetve táncoltak a zene ütemére, az sem érdekelte őket, hogy az iskolatársaik többsége őket nézi.

– Na ne! – nevettem fulladozva. – Ez tisztára olyan, mint a Lord of the Dance.

– Egész biztos vagyok benne, hogy Gibsie-t az anyukája általánosban írsztepp-órára járatta – kuncogott Katie. – Egy rakás érem van kitéve a vitrinbe Hugh-ék nappalijában a feis versenyekről, amiken részt vettek.

– Mármint ki? Gibsie és Claire?

Katie bólintott.

– Ó, együtt táncoltak?

– Aha – nevetett Katie. – De aztán Gibsie rögbicipőre cserélte a tánccipőjét.

– Most komolyan azt akarod elhitetni velem, hogy ezek ketten nem szerelmesek egymásba?

– Azt nem mondtam, hogy nem szerelmesek – nevetett fel, majd hozzátette: – Csak azt, hogy nincsenek együtt.

– Hm… – Kétkedve méregettem őket, mert Katie állítása egyáltalán nem győzött meg. – Irtó jól néznek ki együtt. És imádom a lány hajszínét – tettem hozzá titokban irigykedve. – Csodásak azok a fürtök.

– A szín és a hullámok is totál természetesek – jegyezte meg Katie épp olyan áhítatosan, mint amilyennek én éreztem magam. – Hugh haja is ugyanilyen.

– Joey-nak is hullámos a haja, de folyton levágatja. Oldalt és hátul mindig rövidre nyíratja, valamennyit hagy a feje tetején, de ha pár hétig nem megy fodrászhoz, összevissza nő, és göndör lesz, mint Seany manóé. Aranyos. – Hallottam a saját hangomat, majd észbe kapva grimaszoltam. – Elnézést.

– Ne kérj elnézést, Aoife – mondta kedvesen. – Őszintén meglep, hogy ma este eljöttél. Tudom, hogy Casey gyakorlatilag elrángatott ide, de megértettem volna, ha nem jössz el. – Hatalmasat sóhajtott, majd belém karolt, és azt mondta: – Tudom, hogy ezer éve szerelmes vagy Joey-ba, és az érzések nem szűnnek meg egyik napról a másikra, szóval, ha besokallsz, vagy bármikor haza akarnál menni, csak szólj, és megkérem Hugh egyik haverját, hogy vigyen haza.

– Kösz, Katie – feleltem, és a fejemet a vállára hajtottam. – Szóval, tényleg nincsenek együtt? – kérdeztem az állammal Gibsie és Claire felé bökve, akik most úgy néztek ki, mint két Gene Simmons-hasonmás, ahogy Robbie Williams és Kylie Minogue Kids című számára őrjöngtek.

Gibsie hanyatt feküdt, és torkaszakadtából énekelt a képzeletbeli mikrofonjába, míg Claire meglovagolta, és ő is csatlakozott.

– Ajjaj – kuncogott Katie, azt nézve, hogy a pasija ádáz tekintettel vágtat feléjük. – Hughie ki fog akadni.

Claire felemelt kézzel jelezte a bátyjának, hogy hagyja békén, és tovább rázta a fejét, és dobolt a másik kezével a zenére, miközben Gibsie a feje alatt összekulcsolt kézzel ravaszul vigyorgott a dühös bátyra.

– Ó, a francba… – nyögött fel ekkor Katie, magára vonva a figyelmemet.

– Mi az? – kérdeztem. – Nem fog balhét rendezni csak azért, mert a húga a haverjával táncol.

– Nem ő – mondta Katie fojtottan, a konyhába vezető ajtó felé mutatva. – Hanem ő.

A nyakamat nyújtogatva néztem arra, amerre Katie, és minden izmom megfeszült, amikor a tekintetem megállapodott Joey-n.

– Szent isten. – A levegő kiröppent a tüdőmből, és gyorsan elkaptam a tekintetemet. – Mit keres itt? – Rémülten néztem a barátnőmre, hogy segítsen. – Katie, ő meg mit keres itt?

– Nem tudom – lehelte, a fejét rázva. – Fogalmam sincs.

– Ó, Jézusom! – A kezembe temettem az arcomat, hangosan felnyögtem, a gyomrom görcsbe rándult, és a térdem remegett az idegességtől. – Azt mondtad, hogy nem lesz itt.

– Nem is kellene itt lennie – védekezett. – Azt tudtam, hogy Claire és Joey húga barátnők, de nem gondoltam, hogy Joey és Hugh is haverok.

– Szent isten… – Felkavarodott a gyomrom, és megszédültem. – Muszáj kimennem.

– Nem, nem muszáj – próbált megnyugtatni, és átkarolta a vállamat. – Semmi baj. Csak nyugodj meg, és végy mély levegőt!

Casey pont ebben a pillanatban vágott át a tömegen, és azt visította:

– Itt van! Itt van, édes Jézusom, itt van!

– Normálisan néz ki? – hallottam a saját rekedt hangomat, és az ujjaim közül lestem a barátnőimre. – Balhézik? – A szívem elszorult, és nagy nehezen kipréseltem a szavakat: – Be van tépve?

– Nem tudnám megmondani – felelte Casey elfúló hangon. – Az biztos, hogy nem balhézik, de túl messze van ahhoz, hogy lássam, józan-e vagy sem. – A nyakát nyújtogatta, hogy jobban lásson, és pár másodperccel később bosszúsan felmordult. – Ahogy elnézem, Dolly Parton tévedett, amikor azt énekelte, hogy Jolene vörös hajú. – Fejét a konyha felé döntötte, és azt sziszegte: – Most kiderült, hogy szőke, és megunta az életét.

– Szent ég – nyögött fel Katie, mint akinek hányingere van. – Mondd, hogy Joey nem…

A szívem vadul dobolt a mellkasomban, és erőt kellett vennem magamon, hogy párszor mély lélegzetet vegyek, és megnyugodjak, és csak ez után mertem megint Joey felé lesni.

Sötétkék farmert és a teste vonalát követő tengerészkék inget viselt, amelynek az ujját könyékig felhajtotta.

A karját a mellkasán keresztbe fonva támasztotta a konyhaszigetet, a padlót bámulta, és halvány derűvel az arcán hallgatta a pulton ücsörgő, a lábát lóbáló szőke lányt.

Fájdalom.

Olyan erővel hasított belém, hogy tényleg azt hittem, hosszában kettéhasadok.

– Jaj, ne, lányok, ez csak Lizzie – jegyezte meg gyorsan Katie. – Harmadikos a Tommenben. Claire legjobb barátnője.

– Legalábbis egyelőre – helyesbített Casey hevesen. – Hamarosan úgy fogják ismerni, hogy ő az a lány, akinek a meggyilkolása miatt börtönbe kerültem.

– Részeg vagy, Casey. Húzd be a karmodat! – csattant fel Katie, majd felém fordult. – Valószínűleg ő is Joey húgának a barátnője, és ezért beszélgetnek – jegyezte meg higgadtan. – Csak dumálnak, Aoife. Teljesen ártatlannak tűnik.

– Ugyan már! – háborgott Casey, hadonászva, mintha megsértették volna. – Ne legyél ennyire naiv, Katie! Semmi ártatlan nincs abban az önjelölt Mischa Bartonban.

– Tudom, hogy csak a jó szándék vezérel, de per pillanat többet ártasz, mint használsz – morogta Katie. – Aoife-nak nincs szüksége erre. Felesleges élő egyenes adásban közvetítened, Case.

– Talán Aoife-nak nem kell hallania – jelentette ki Casey, majd öles léptekkel elindult a konyha felé. – De Joey-nak igen!

– Jaj, ez annyira rémes, Katie. – Remegő lábbal álltam fel, az ujjamat a halántékomra szorítottam, és elborzadva néztem, ahogy Casey becserkészi Joey-t a konyhában. – Tudod, Casey milyen, ha belelendül. Még jobb napokon is kötekedő részeg.

– Akkor oda kell menned.

– Nem mehetek – leheltem, mert mintha elfogyott volna körülöttem az oxigén a gondolatra, hogy megint találkoznom kell Joey-val. – Közel sem vagyok elég részeg ahhoz, hogy visszaugorjak vele a ringbe.

– Pedig muszáj lesz – sürgetett, és tolni kezdett az ajtó felé. – Összevesznek rajtad. Oda kell menned, hogy megakadályozd.

– Nem.

– Menj, és tartóztasd fel Casey-t, én addig megkeresem Patrick Feelyt. Ma este nem iszik, szóval haza tud titeket vinni.

– Nem mehetek oda.

– Nincs más választásod.

– Akkor sem.

– De, Aoife.

– Oké, oké, jó! – Reszketve kifújtam a levegőt, megráztam a kezem, és mély lélegzetet vettem, hátha lenyugszom, majd erőt véve magamon besétáltam a konyhába, hogy szembenézzek Joey-val.

HETEDIK FEJEZET

A pokolba vezető út is jó szándékkal
van kikövezve

JOEY

AZTÁN OTT VAN RONAN MCGARRY. KIS SZARRÁGÓ, DE VISZONYLAG ártalmatlan – folytatta Lizzie, ezzel végére is érve annak a listának, amelyen az esetleges bajkeverőket sorolta fel, akikbe Shannon belefuthat az új iskolában. – De igazából, leszámítva egy-két pletykafészket meg beképzelt csajt, elég nyugis az élet a Tommenben. Persze, ott van Bella Wilkinson, akivel számolni kell.

– Ő meg ki? – kérdeztem ott ácsorogva a konyhában mellette, fejben bőszen jegyzetelve. – Ismerhetem?

– Kétlem – felelte. – Jó pasi vagy, de nincs pedigréd, amivel felkerülhetnél a radarjára.

Felvontam a szemöldökömet.

– Hűha, kösz.

– Bocs, de ez az igazság – vonta meg a vállát bocsánatkérőn. –
A Ballyba jársz, önkormányzati lakásban laksz, ő pedig egy pénzéhes, hírnévre szomjazó ribanc – magyarázta, és viszolyogva grimaszolt. – Lehetsz akár a GAA üdvöskéje, de ha nincs meg a többi kiegészítőd, és amikor azt mondom, kiegészítő, azon pénzt, menő autót és profi rögbikarriert értek, akkor feléd sem fog nézni.

– Most nagyot csalódtam.

– Aha, látom rajtad – nevetett Lizzie, rácsapva a karomra. – Fogalmazzunk így: az a csaj még egy borotvapengét is meglovagolna, ha a nevezett borotvapenge az egyik akadémiai srác képében érkezne. De hatodikba jár, és nem foglalkozik harmadikosokkal, szóval Shannonnak biztos nem gyűlik meg vele a baja. Különben is, az évfolyamunkon egyik srác sem elég érdekes ahhoz, hogy bekerüljön a látómezejébe. Jobban érdeklik az idősebb fiúk, az istenként ünnepelt nagymenő rögbifejűek.

– Mint Johnny Kavanagh?

– Pontosan – bólintott Lizzie. – Vagy Cormac Ryan. Mindketten bekerültek az akadémiára.

– Mindkettőt láttam játszani – hümmögtem az államat dörzsölve. – Az a Kavanagh gyerek valóságos zseni, de a Ryan nevű srác nem fog messzebb jutni, mint az akadémia.

– Érdekel, miről sutyorognak rögbis körökben?

– Nem igazán.

– Sebaj, nekem muszáj volt végighallgatnom, szóval te is kibírod.

– Inkább ne…

– Szóval, mint kiderült, Bella karácsony óta kavar Cormackel, pedig elvileg Johnny Kavanagh-val jár, de ő most kiesett egy sérülés miatt.

– Hú, micsoda botrány! – feleltem unottan. – Ez aztán a sorsfordító információ három olyan emberről, akiket magasról leszarok. Hogyan fékezzem meg a lelkesedésemet?

– Olyan szarkasztikus és nyers vagy, hogy az már-már kegyetlen. – Lizzie hátradöntötte a fejét, és úgy nevetett. – Imádom!

– Hát neked aztán nem kellett sok idő, hogy visszatérj a rossz szokásaidhoz – sziszegte ekkor egy ismerős hang. A hang irányába kaptam a fejem, Casey Lordan nézett rám indulatosan. – Jól szórakozol az új macáddal, seggfej?

Összeszűkült a szemem.

– Te meg miről beszélsz?

– Rólad – mordult fel Casey, és előbb rám, majd Lizzie-re mutatott. – Meg erről a kis ribancról.

– Te most leribancoztál? – kérdezte Lizzie. – Megőrültél?

– Ha a farok beleillik, édesem… – vicsorgott Casey, megsemmisítő pillantást vetve Shannon kis barátnőjére, de menet közben kilöttyintette a borát. – És ahogy elnézem, ez a helyzet.

– Ne nevezz édesemnek, ribanc! – figyelmeztette Lizzie, és leugrott a konyhaszigetről. – Mert nem tudod, kivel szórakozol.

– Hagyd – szóltam rá, és gyorsan beálltam a húgom barátnője és a csajom barátnője közé. – Azt hiszed, tudsz valamit, de nem – mondtam Casey felé fordulva. – Ő a húgom barátnője.

– Aha, na persze!

– Tényleg az vagyok – szólt oda Lizzie a hátam mögül.

– Te… – fordultam Lizzie felé. – Most menj szépen el!

– De…

– Menj el! – mordultam fel. Megvártam, hogy Lizzie sértődötten elvonuljon, és csak utána fordultam vissza Casey felé. – Ami pedig téged illet – csattantam fel felháborodva. – Nem tudom, mi ütött beléd, Case, de térj észhez!

– Láttam, hogy odahajoltál hozzá!

– Lizzie még gyerek – mordultam fel. – Legyen egy kis eszed, jó? Jézusom! És ne üsd bele az orrodat a dolgomba!

Ennek szöges ellentétét téve Casey már emelte is a kezét, és lekevert nekem egy hatalmas pofont, és bassza meg, rendesen csípett.

– Vagy mi, he? – Meglepő erővel lökte meg a mellkasomat, tekintve, hogy még a vállamig sem ért, olyan pici volt. – Mi lesz, ha nem fogadok szót, seggfej?

– Casey… – figyelmeztettem pár lépést hátrálva, de ő nem tágított, jött utánam. – Hagyjál már!

– Miért csinálod ezt, Joey? – szegezte nekem a kérdést, és addig lökdösött, míg sarokba szorított. – Békén is hagyhattad volna – motyogta, megbillenve magas sarkain, és én valami ismeretlen okból előrenyúltam, hogy megtartsam.

Így van; én voltam az a barom, aki nem hagyta, hogy elessen az a lány, aki épp az imént támadt nekem.

És köszönetképp megint lekevert nekem egy maflást.

Csodás.

– Ide hallgass, te jóképű rohadék – mondta elmosódó hangon, az ujjával megbökve a mellkasomat. – Nem érdekel, mennyire ügyesen mozog a csípőd a pályán… vagy a matracon, ha már itt tartunk, de mindketten tudjuk, hogy nem egy súlycsoportba tartoztok a barátnőmmel.

– Te meg mi a francról beszélsz? – kérdeztem egyre ingerültebben. – Totál meghibbantál?

– Arról beszélek, hogy összetörted a legjobb barátnőm szívét – sziszegte, és megint megbökött az ujjával. – Tíz lányt nem találsz ezen a partin, aki együtt felérne Aoife-val, és hülye segg vagy, hogy ezt nem látod.

– Szerinted mással kavarok? – néztem rá elképedve. – Te tényleg ennyire hülye vagy?

– Ó, tudom, hogy mással kavarsz. Most kaptalak rajta.

– Csak beszélgettünk – vágtam rá. – Azon kaptál, hogy beszélgetek a húgom gyerekkori barátnőjével.

– Tagadd csak, ha akarod! Tudom, hogy mit láttam.

– Totál el vagy tájolva.

– Te meg faszfej vagy – hőzöngött tovább. – Aoife tök jól megvolt Paullal. Remekül megvolt. Az élete stabil volt. Kiszámítható. Paul jó volt számára. De te egyszerűen képtelen voltál békén hagyni, ugye? Nem, addig kerülgetted, míg mindent eldobott a kedvedért. És nézd, hová jutott!

– Na, most te figyelj rám! – fortyogtam. – Ha csak eszedbe jut, hogy belemélyeszd a méregbe mártott karmaidat Aoife-ba, és ezt olyannak állítod be, ami nem is, akkor esküszöm az istenre, Case, hogy elborul az agyam.

– Már akkor elborult, amikor úgy döntöttél, hogy összetöröd a legjobb barátnőm szívét – csattant fel. – Aoife Molloy az egyetlen jó dolog, ami veled történt, Joey Lynch, és ezt mindenki tudja. Aoife imád téged, seggfej, a hírneved és a sok szörnyűség ellenére is,
amit régebben tettél, és ahelyett, hogy azzal a szeretettel és tisztelettel bánnál vele, amit megérdemel, átgyalogolsz rajta a szarságaiddal.

– Semmit sem tudsz az egészről – morogtam dühösen. – Fogalmad sincs, mi történik közöttünk, szóval ne pampogj itt nekem olyasmiről, ami nem is tartozik rád!

– Tudom, hogy azzal a süket dumával etetted, hogy térre van szükséged, aztán meg elsasszéztál, és vissza se néztél – felelte épp olyan dühösen.

– Casey, fejezd be! – visszhangzott Molloy fájdalmasan jól ismert hangja a fejemben, és végigfutott a hideg a hátamon. – Most azonnal hagyd abba! – utasította, elrángatva tőlem a barátnőjét. – Ezt ne csináld!

– De megérdemli.

– Semmit sem tudsz az egészről. Most pedig fejezd be!

– Tudom, hogy megbántott.

– Casey! Komolyan mondom. Menjünk!

Sóbálványként bámultam Molloy testhez tapadó, nyitott hátú vörös ruháját, és tehetetlenül tűrtem, hogy átnéz rajtam, és csakis a barátnőjére figyel.

– De bántott téged! – folytatta Casey, mérgesen felém bökve az ujjával. – Annyira szomorú vagy, csokin kívül semmit sem eszel, és mindez az ő hibája.

– Nem számít – mondta Molloy, átkarolva Casey derekát, és húzni kezdte az ajtó felé, egyszer sem pillantva rám. – Gyere – kérlelte a nagyszájú barátnőjét. – Keresek valakit, aki hazavisz minket.

– Molloy!

– Ne most, Joe!

A szívem vadul, tiltakozva dobolt.

– Molloy.

– Ne – mondta fojtottan, majd Casey-t magához szorítva sietve elhagyta a konyhát. – Most nem megy, oké?

Nem, nem volt oké.

Egyáltalán nem volt oké.

A lábam magától indult meg utána, még mielőtt az agyam felzárkózott volna.

– Patrick Feely odakint vár a kocsival – mondta a szomszédjukban lakó lány, és a másik oldalról ő is átkarolta Casey-t, és segített Molloynak kiterelni a közelben járó motorral várakozó kocsihoz. – Majd ő biztonságban hazajuttat titeket. A jó arcok közé tartozik, Aoife. Bízhatsz benne.

– Kösz, Katie – hallottam Molloy válaszát. Kinyitotta az autó hátsó ajtaját, és beültette Casey-t. – Sajnálom.

– Semmi baj, csajszi – válaszolta Katie, és oldalról átölelte. – Nem csináltál semmi rosszat.

– Nem akarok hazamenni – motyogta Casey, lerogyva a hátsó ülésre. – Olyan jól szórakoztam.

– Aha – morgott Molloy. – Azzal, hogy tönkreteszed az életemet.

– Ne haragudj rám – nyafogott a barátnője. – Csak próbálok vigyázni rád.

– Tudok magamra vigyázni, Case.

– De szomorú lettél miatta.

– Csak csússz arrább, hogy beférjek! Majd később megbeszéljük.

– Molloy! – szóltam közbe, és elkaptam az ajtót, amikor Aoife épp készült volna beülni a barátnője mellé. – Ne menj még!

– Muszáj.

– Miért?

– A te szabályaid szerint játszom, Joe – válaszolta rekedten, de továbbra is elfordította a tekintetét. – Te teszed a magad dolgát, én meg az enyémet, emlékszel?

– Igen – kotyogott közbe Casey a hátsó ülésről. – Hagyd békén, seggfej!

– Casey, minden rendben, elég… – mormolta Molloy kivörösödött arccal. – Csak hagyd a francba, jó?

– Ne menj el! – ismételtem, ügyet sem vetve a barátnő ádáz tekintetére. – Ne menj, Aoife!

– Muszáj – ismételte csendesen. – Casey tök részeg, és muszáj épségben hazajuttatnom.

– Majd én hazaviszem, Aoife – ajánlotta fel Katie, és azonnal tudtam, melyik barátnő lesz a kedvencem. – Ha maradni akarsz, és… ööö… átbeszélni a dolgokat, vagy ilyesmi, akkor szívesen megyek Patrickkel, és hazavisszük Casey-t.

– Kösz, Katie, de nem akarok a terhedre lenni.

– Nem gond – vágta rá Katie. – Maradj csak, és beszélj vele. – Rám mosolygott, bár figyelmeztetőn. – Kedvesen.

– Hé! – Felemeltem a kezem, hogy jelezzem, hajlandó vagyok maximálisan engedelmeskedni a kívánságának.

– Ne… – nyavalygott Casey. – Ne csináld, Aoife! Csak etetni fog a kamuszövegével.

– Pszt, te! – csattant fel Katie, és gyorsan bemászott az ülésre Casey mellé, majd azonnal becsukta az autó ajtaját.

A következő pillanatban már el is hajtottak, ott hagyva minket a sűrű, feszült csendben.

– Szóval, simán elmentél volna úgy, hogy nem is szólsz hozzám?

– Nem akarok vitatkozni veled, Joe – suttogta Aoife, és óvón karba fonta maga előtt a kezét. – Túlságosan fáradt vagyok.

– Én sem akarok vitázni.

Mereven biccentett, de továbbra is a magas sarkú szandálba bújtatott lábát bámulta.

– Nem is fogsz rám nézni?

– Most nem.

– Miért nem?

– Mert túlságosan fáj.

A szívem elszorult.

– Bébi.

– Szóval – váltott azonnal témát –, mit keresel itt a tommenes buliban, Joey Lynch?

– Akár hiszed, akár nem, meghívtak.

– Ki?

– Hugh Biggs – feleltem, majd gyorsan visszadobtam a labdát. – És te mit keresel itt a tommenes buliban, Aoife Molloy?

– Meghívtak.

– Ki?

– Katie Wilmot.

Ezen elgondolkodtam, majd hirtelen leesett…

– Várj, a szomszédotok, Katie, Hugh Biggsszel jár?

– Aha – mormolta. – De ezt eddig is tudtad.

Halványan emlékeztem rá, hogy Molloy említett valamit arról, hogy a barátnőjének a pasija a Tommen rögbicsapatában játszik, de túlságosan is szét voltam csúszva akkoriban, hogy odafigyeljek a beszélgetésünkre.

– Nem, nem, nem, azt mondtad, Katie Horgan a neve.

Erre viszont emlékeztem.

– Katie Horgan Wilmot a neve – felelte Molloy. – A szülei nem házasok, emlékszel? Az anyja Horgan, az apja Wilmot, így kettős vezetékneve van, de jobbára az apja nevét használja.

– Szóval, Katie Hugh-val jár.

– Aha, már egy ideje.

– Na ne bassz… – A gondolataim visszakanyarodtak a beszélgetésre Lizzie-vel, és hirtelen szíven ütött az együttérzés, majd azonnal kitöröltem annak a beszélgetésnek minden emlékét az elmémből.

Nem az én majmaim, nem az én cirkuszom.

– Miért is jár a Tommenbe? – kérdeztem, hiába kutatva a fejemben a válasz után. – Rosewoodi. A családját nemigen veti fel a pénz. – Anélkül, hogy túl nagy pöcsnek tűnnék, tovább faggattam: – Nem a Ballyba kellene járnia velünk?

– Tudod, hogy miért a Tommenbe jár, Joe – suttogta, félrerúgva egy kavicsot. – Már meséltem róla, emlékszel?

Igen, de egy másik bolygón voltam, és nem hallottalak.

– Ó, igen – hazudtam, elborzadva attól, hányféleképp okoztam csalódást ennek a lánynak. – Emlékszem.

– Ittál?

– Egész este csak egyetlen sört ittam.

– Ejha! – mondta halkan. – Ez egyéni rekord lehet.

Jaj.

– Ezt megérdemeltem.

– Nem azért mondtam, hogy bántsalak – sóhajtott a fejét rázva.

– Nem hibáztatnálak érte.

– Na ja.

Újabb feszült csend telepedett ránk, amitől nyugtalanság fogott el.

– Ugye tudod, hogy Casey az előbb teljesen félreértette a helyzetet? Az a lány, akivel odabent beszéltem, Shannon barátnője – tettem hozzá a magyarázatot vadul kalapáló szívvel. – Ugye érted?

– Aha. – A hangja alig volt több suttogásnál, amikor azt mondta: – Katie említett erről valamit.

– Szóval, akkor jól vagy? – faggattam gyengéden. – Tudod, hogy nem történt semmi.

– Nem, nem vagyok jól – felelte fojtottan, érzelmektől elfúló hangon. – Hetek óta nem vagyok jól. – Most már rám nézett, és mintha tőrt döftek volna a szívembe, amikor megláttam a könnyeket a szemében. – De úgy látom, te sokkal jobban vagy, szóval nyilván legalább egyikünknek használt ez a szakítás.

– Ez most komoly? – Hátraléptem, mert úgy éreztem, mintha hasba szúrt volna. – Szerinted nekem nem fáj?

– Már nem tudom, mit érzel.

– Szerelmet – mondtam. – Irántad.

– Ne…

– Bennem semmi sem változott, Molloy – vágtam a szavába, mert tudnia kellett. – Semmi.

– Nekem ez nem megy – vallotta be megtörten. – Nem megy.

– Mi nem megy? – kérdeztem rémülten. – Az, hogy beszélj velem?

– Az, hogy itt legyek veled, és mégsem vagyok veled – felelte fojtottan, a kezét a homlokára nyomva. – Túl sok. Túl nehéz. – Megrázta a fejét, és már fordult is, hogy faképnél hagyjon. – Nem megy.

– Aoife… – A bűntudat és a félelem elcseszett elegye száguldott végig rajtam, ahogy néztem távolodó lépteit. – Csak meg akarlak védeni.

– Ne… – Hátrapördült, visszajött hozzám, de piszok dühösnek tűnt. – Ne! – ismételte összeszorított foggal, és felém bökött az ujjával. – Ezzel nem védesz meg, Joey. Nem védesz meg azzal, hogy elsétálsz. Nem védesz meg azzal, hogy elhagysz, a francba! – Dühösen visszapislogta a könnyeit, és haragosan nézett fel rám. – Nem így bánunk azzal, akit szeretünk, ami megmutatja, hogy sosem szerettél úgy, mint én téged.

– Sosem szerettelek? – néztem rá elképedve. – Te meghibbantál? Ezen a bolygón te vagy az egyetlen, akit tényleg szeretek.

– Ne! – csattant fel a fejét rázva. – Ezt nem csinálhatod. Nem jöhetsz vissza, hogy tönkretegyél. – Amikor előrenyúltam, a mellkasomra tette a kezét, és hátralökött. – Nem mondhatod azt, hogy szeretsz, hogy utána rögtön megint összetörd a szívemet! – Ismét fájdalmasan felzokogott, amikor két kezembe fogtam az arcát. – Nem szeretsz, Joey. – Megrebbenő szemhéjjal belehajolt a tenyerembe. – Már nem tudod, hogyan szeress – szipogta.

– Talán rosszul csinálom – mondtam megbicsakló hangon, ahogy a szívem kettéhasadt. – De szeretlek.

– Faszfej vagy.

– Tudom.

– Én így nem tudok élni.

– Tudom.

– Nem… komolyan mondom, Joey – lehelte, és megborzongva elhúzódott tőlem. – Egy másodperccel sem bírom tovább. – Azzal sarkon fordult toronymagas cipőjében, visszamasírozott a házba, de még a válla felett odavetette: – Túlságosan fáj.

Tudtam, hogy az ellenkező irányba kellene fordulnom, és szépen hazavonszolnom a seggemet, jó messzire tőle, de nem ezt tettem.

Nem, mert amilyen beteg, mazochista balfasz voltam, bementem utána a Biggs-házba, tudva, hogy Molloy nem az a fajta, aki harc nélkül tűri, hogy megsértsék.

Egy percig sem kételkedtem abban, hogy feltett szándéka megfizettetni velem azt, hogy nem adtam meg neki, amit akart, ami történetesen pontosan az volt, amit én is akartam.

A rohadt életbe!

NYOLCADIK FEJEZET

Ne mérgelődj, egyenlíts!

AOIFE

TÖBB KÖR FELES UTÁN HAMAR TÚLJUTOTTAM A KAPATOSSÁGON, ÉS már a részegség határán egyensúlyoztam.

Ráztam a fenekemet Katie-vel együtt, aki közben visszajött, miután hazakísérte Casey-t, és most Kennel és Baby Spice-szal roptuk a hevenyészett táncparketten, miközben kötelességtudóan nem vettem tudomást a seggfejről, aki épp továbbadta a spanglit a konyhában.

Ennyit arról, hogy leszokott.

Barom!

– Ugye tudod, hogy Hughie ki fog nyírni, Gibs? – kérdezte Katie, visszarántva a figyelmemet a jelenbe, ahol Gibsie Gibberson, vagy mi is a neve, alsónadrágra vetkőzött az Aqua Barbie Girl című számára.

Megvadulva és szégyentelenül a vállára kapta a táncpartnerét, és a fenekén verte a ritmust.

Claire pedig kalimpáló lábbal, boldogan visongott, miközben úgy kapaszkodott a parketten ugráló srác bicepszébe, mintha az élete múlna rajta.

A nagydarab srác már-már eszelősen vigyorgott Katie-re, tovább táncolva a kis barátnőjével, és vagy nem vette észre, vagy csak szimplán nem érdekelte, hogy mennyien bámulják meg.

Persze nem kellett zseninek lenni ahhoz, hogy kitaláljam, a sulijába járó lányok miért meresztik így a szemüket. A srác akkora volt, mint egy szekrény, mindkét mellbimbójában pirszing csillogott, és egyértelműen több izma volt, mint agytekervénye.

Agytekervény ide vagy oda, az biztos, hogy a srác tudta, mi a helyes fontossági sorrend, mert a göndör hajú királynőjét kétségtelenül az első helyre tette. A többi haverja már rég faképnél hagyta a barátnőjét vagy kísérőjét, de Gibsie egész éjjel legfeljebb ha háromlépésnyit távolodott Claire-től.

– Hidd el, hogy nem csinálják – bizonygatta Katie a szemét forgatva, mintha belelátott volna a fejembe. – Mindig ilyenek. Mint két kis furi, egymást vonzó unikornismágnes.

Nevetve böktem oldalba, és azt mondtam:

– Amikor dugnak, ott tűzijáték lesz!

– Ha erre egyszer sor kerül, az csakis a nászéjszakán lesz – kuncogott Katie. – Mert Claire Biggs csak egy hatalmas gyémánt kedvéért és az örök hűségért tárja szét a lábát.

– Jól teszi – feleltem, majd kajánul elmosolyodtam. – Ezek szerint a jövendőbeli sógornője példáját követi.

– Na! – Katie arca lángra gyúlt, annyira zavarba jött. – Nincs azzal semmi baj, ha az ember lánya jó szeretne lenni.

– Igaz – hümmögtem, és átkaroltam a barátnőm vállát. – De a rossz sokkal izgalmasabb.

– Ha már a rosszat emlegeted… – Elkapta a karomat, közelebb hajolt, és megkérdezte: – Nem akarsz odamenni, és beszélni Joey-val?

– Nem.

– Jaj, ne már! – mordult fel. – Fáj a szíved, és ezt meg is értem, de nagy butaság úgy tenni, mintha nem akarnál odamenni hozzá.

– Ez nem is igaz – hazudtam. – Tökéletesen elégedett vagyok azzal, hogy itt maradok veled.

– Istenem, mindketten pont ugyanolyan makacsak vagytok.

– Nem, ő makacs – vágtam rá. – Én védem magamat.

– Hagyjuk ezt, Aoife, ne köpj fel, hogy aztán aláállj! – Nagyot sóhajtott. – Totál egyértelmű, hogy miért van még mindig itt a buliban.

– Igen? Ha ennyire egyértelmű, akkor miért nincs itt?

– Mert már megpróbált beszélni veled – emlékeztetett. – De te sarkon fordultál, és ott hagytad.

– Mert szakított velem, Katie. – Gombóc gyűlt a torkomba, ezért gyorsan lenyeltem, és azt sziszegtem: – Dobott. Mégis mit csináljak? Hallgassam végig még egyszer, hogy nem veled van a baj, hanem velem?

– Jó, akár szakítottatok, akár nem, nyilvánvaló, hogy nem akar lecserélni – felelte, és ujjával a konyha felé bökött. Gretta Burchill már a hatodik lány, aki pofára esett, miután próbálkozott Joey-nál.

Kelletlenül megfordultam, és belestem a boltíven át. Joey a márvány konyhaszigetnek dőlve, spanglival a kezében beszélgetett egy kisebb csapattal, de csak Alecet, Podge-ot, Hugh-t, a kijelölt sofőrt, Patricket és Lizzie-t ismertem fel, a többieket nem.

Felizzott bennem a düh, amikor a hosszú lábú, barna hajú lány, aki a konyhapulton ült Joey mellett, közelebb csúszott hozzá, és súgott valamit a fülébe.

A csaj kacéran mosolygott, és a legkevésbé sem ártatlanul flörtölt vele, átkarolva a seggfej exem nyakát, és hátrafelé húzta, be a lába közé. A kezét Joey mellkasára simította, az állát a vállára tette, és megint súgott valamit a fülébe.

Na, ezt már nem!

– Ne húzd fel magad, Harley Quinn – csitított Katie, és elkapta a csuklómat, amikor megindultam volna, hogy balhét csapjak. – Csak figyelj!

Joey unottan megfogta a lány kezét, egy laza mozdulattal kibújt a karja alól, és megrázta a fejét, amikor a lány vissza akarta húzni.

– Látod? – kiabálta túl Katie a zenét. – Más lány nem érdekli, Aoife.

Túl messze álltam ahhoz, hogy halljam, mit beszélnek, de egy pillanatra megnyugtatott és csillapította a vérszomjamat, amikor Joey felemelte a kezét, hogy elhessegesse a lányt, nem beszélve arról, hogy zavart kifejezés ült az arcára.

A lány is felemelte a kezét, mondott valamit Joey-nak, és bármi volt is a válasz, mindketten felém fordultak.

A lányban volt annyi, hogy elpirult, amikor a tekintetünk találkozott.

Eközben Joey önelégült pillantást vetett rá, és a tekintete azt üzente: Látod, megmondtam.

Összeszűkült a szemem, és addig néztem a lányt, amíg lemászott a pultról, és ott hagyta a pasimat, majd fülét-farkát behúzva kiiszkolt a konyhából.

A tekintetünk találkozott – zöld szempár a zöld szempárral –, aztán Joey rám kacsintott. És ezzel végem is volt.

– Na menj! – sürgetett Katie, és még egy kicsit meg is tolt a konyha felé. – Te vagy Aoife Molloy. Mióta hagyod, hogy egy fiú hozza meg a döntést az életedben?

– Nem is hagyom – morogtam, és a barátnőm felé kaptam a fejem. – Nem!

– Pontosan. – Elmosolyodott. – Na, menj már oda, és csapj le arra a hihetetlenül szexi és hihetetlenül ijesztő pasidra, mielőtt újabb lányok próbálják elhappolni.

– Az biztos is, hogy odamegyek! – Összeszűkült szemmel sarkon fordultam, hogy elinduljak egyenesen a jóképű spanglikirály felé, de az utolsó pillanatban visszafordultam, és elkaptam Katie kezét. – De jobb lenne, ha megfogadnád a saját tanácsodat, és velem jönnél, mert Shannon morci barátnője olyan arcot vág, mint aki fel akarja falni a dögös pasidat.

– Kicsoda, Lizzie? – nevetett Katie, elindulva utánam. – Dehogy.
A szuper elit baráti körükhöz tartozik a suliban. Csak egy haver.

– Aha… – A szememet forgattam. – Első szabály, drága ártatlan szomszédocskám. Sose bízz olyan lányban, aki így néz ki, főleg egy olyan srác közelében, aki úgy néz ki.

– Halihó, Szexi Láb! – rikkantotta Alec, amikor Katie-vel csatlakoztunk a füstölők társaságához. – Hogy van a kis kedvencem?

– Ne kísértsd a szerencsédet, tesó! – nevetett fel Podge, és oldalba könyökölte Alt. – Jól nézel ki, Aoife.

– Szia, Podge – köszöntem, de elfogott a feszengés, amikor Katie odalépett egyenesen Hugh-hoz, ott hagyva engem egyedül egy csapat fiúval, akikkel rendes körülmények között gond nélkül eldumálgattam.

De ez most más.

– Molloy.

Forróság áradt szét a hasamban, amikor Joey kimondta a nevem, és erőt véve magamon odafordultam felé.

– Joe.

Megemeltem a bal szemöldökömet, és néztem, ahogy Joey kifújja a füstfelhőt.

– Jó útra tértél? – forgattam a szememet. – Igen, seggfej, tényleg pont olyan a szaga.

Zavartan ráncolta a szemöldökét, miközben Podge igencsak hangosan annyit mondott, hogy hű!

– Pár slukk nem számít, Molloy.

– De számít.

– Mióta?

– Mindig óta. – Bosszúsan és csüggedten forgattam a szememet, majd hátat fordítottam Joe-nak, mert nem voltam hajlandó vitába bonyolódni emiatt. – Szia – mondtam inkább az ádáz tekintetű szőke lány felé fordulva. – Aoife vagyok.

– Lizzie – felelte fanyar mosollyal, és megrázta a fejét, amikor Alec odanyújtotta neki a spanglit. – A barátnőd félreértette, csak hogy tudd. Nem akartam kikezdeni a pasiddal.

– Nem tartozik rám, Joey kivel kezd ki – feleltem, fájdalmasan tudatában annak, hogy Joe mennyire közel áll. – Szabad madár, és én is az vagyok.

– A nagy francokat vagyunk azok. – Joey keze ekkor a derekamra simult, az ujjai ráfeszültek a testemre, ahogy odahúzott magához, és megölelt. – Fogd be!

– Húúú – prüszkölt Alec a füstfelhőben. – Csak nem zavar keletkezett az édenkertben?

– Mi a baj, Joe? – kérdeztem, ellenállva a kísértésnek, hogy megborzongjak, és nekidőljek. – Ha be akarod fejezni, akkor viseld el a következményeit!

– Molloy.

– Pszt! – A fenekemet nekinyomtam a farmerja elejének, hosszú hajamat átvetettem a vállamon, és rámosolyogtam az idegenre, aki épp az imént vette át a spanglit. – Van kedved osztozni rajta, kék szemű?

A srác flörtölve rám kacsintott, majd felém nyújtotta a füves cigit.

– Te meg mit művelsz? – Joey hangja csak úgy koppant. Bosszúsan felmordult, és széles tenyerét rásimította a hasamra. – Tedd le azt a szart, Molloy! Most rögtön.

Fogalmam sem volt, mit csinálok, ezért csak egyensúlyoztam a cigit az ujjaim közt, majd az ajkamhoz emeltem, jó nagyot szívtam belőle, de kellett némi önuralom ahhoz, hogy ne köpjem ki a tüdőmet, mert megszédültem, és égett a szemem.

– Molloy! – Joey maga felé fordított a karjában, és mérgesen nézett le rám. – Ne baszakodjunk, jó?

Erőt vettem magamon, hogy lassan fújjam ki a levegőt, és ragyogó mosollyal néztem fel rá.

– Hogy is szól a mondás, Joe? Vagy megszoksz…

– Vagy megszöksz – rikkantotta Alec, a kezével dobolva a pulton, de azonnal elcsendesedett, amikor Joey gyilkos pillantással jutalmazta a humorát. – Vagy nem?

– Nem – közölte Joey fahangon, és visszafordult felém. – Nem.

– Mi a baj, Joe? Te szórakozhatsz, de én nem? – bosszantottam, megint az ajkamhoz emelve a spanglit, újabbat slukkolva belőle, de könnybe lábadt a szemem.

– Molloy!

– Lynchy, nyugi!

– Csak bulizik egy kicsit, tesó.

– Azt mondtam, nem – csattant fel, azzal kitépte a kezemből a spanglit, és odaadta a mögötte ácsorgó idegennek. – Azt mondtam, nem, Aoife.

– Nem parancsolhatsz nekem, Joe – mordultam fel, és rám tört a részegség okozta szédülés. – Nem vagyok a tiéd.

– Hát akkor baszhatom, mert az holtbiztos, hogy én a tiéd vagyok.

Akár részeg voltam, akár nem, a szavai bontógolyóként csapódtak a mellkasomnak.

A levegő kiröppent a tüdőmből, és mérgesen néztem fel Joey-ra, miközben ezernyi viharos érzelem kavargott bennem.

– Ezt most miért mondtad?

– Mert ez az igazság.

– Mióta?

– Tizenkét éves korom óta.

KILENCEDIK FEJEZET

Szívügyek

JOEY

SENKI SEM SZEMBESÍTETT ÚGY A KARMÁVAL, MINT MOLLOY.

Rendesen odacsapott, amikor végignéztem, hogy slukkol egyet a spangliból – ami, valljuk be, elég hétköznapi helyzet.

Mert ez nem ő volt.

Nem szokott füvezni.

Basszus, az utóbbi hat évben, amióta ismertem, egyetlenegyszer láttam, hogy cigit vesz a szájába, mégpedig elsőben a diszkóban, amikor beleszívott Rambo cigijébe a klubház mögött, és utána rögtön látványosan kidobta a taccsot.

Ebben a kapcsolatban én voltam a zűrös, nem ő.

De Molloy ma este kijátszotta az aduászt, ezzel arra kényszerítve, hogy kiterítsem a lapjaimat, de nem volt más a kezemben, csak a szívem.

– Szép volt, bébi. – Zaklatottan kifújtam a levegőt, megfogtam a csípőjét, és odahúztam magamhoz. – Ezt a kört te nyerted.

Az életem kiszámíthatatlan volt, és a jövőm rideg, de abban nem kételkedtem, hogy bárhová sodor a sors, ennek a lánynak örökre a bűvkörében maradok.

– Ezt a kört? – Dacosan, mint mindig, felnézett rám azzal a röhejesen szexi zöld szemével, és felvonta tökéletes szemöldökét. – Mindig nyerek, Joe.

Igen, ez igaz, még akkor is, ha nem tett neki jót.

Így, hogy a testét nekem nyomta, a cicije hozzáért a mellkasomhoz, valahányszor levegőt vett. Ebben a pillanatban ez totál elviselhetetlen volt, és nehezen tudtam megőrizni a józanságomat.

Hallottam körülöttünk a beszélgetés moraját, de egy árva szót sem tudtam kivenni belőle, mert minden figyelmem annak a lánynak szenteltem, aki sikeresen gyötört az első naptól kezdve, hogy találkoztunk.

Mert minden részem szerette minden részét.

A jót, a rosszat és a csúfat.

Ebben dagonyáztam.

Markába fogta a szívemet, és megszédítette a fejemet.

Végig a szemembe nézve végighúzta hosszú, vörös körmét a hasamon egészen az övcsatig, és közelebb rántott.

Bassza meg!

Pontosan tudta, mit csinál, amikor megfogta a csípőjén nyugvó kezemet, és formás fenekére tette. Lábujjhegyre állva felnyúlt, átkarolta a nyakamat, és lejjebb húzta a fejemet.

– Seggfej vagy.

– Tudom.

– Összezúztál.

Fájdalom. Rendesen mellbe vágott.

– Tudom.

– Rossz fiú. – A lehelete alkoholszagú volt, és szinte égette az arcomat, amikor azt suttogta: – Kérj bocsánatot! Mondd, hogy sajnálod!

Harc nélkül megadtam magam, túlságosan csüggedt és szerelmes voltam ahhoz, hogy küzdjek az érzéseimmel.

– Sajnálom.

– Mennyire sajnálod?

– Nagyon sajnálom.

– Jó fiú. – A nyelve ekkor a fülemhez ért, és teljesen nekem nyomta a testét. – Most pedig mondd azt, hogy szeretsz.

– Szeretlek. – A szavak rekordidő alatt röppentek le a nyelvemről.

– Mondd még egyszer!

– Szeretlek.

– Mennyire?

– Nagyon.

– Hm. – Megfogta a kezem, a táncparkettre vezetett, én pedig, mint mindig, követtem őt, tudva, hogy ez a lány messze a legnagyobb függőségem.

– Mit csinálsz?

– Összetörted a szívem – mondta. A kezemet a csípőjére húzta, karját a nyakam köré fonta, és közelebb lépett hozzám. – Az a legkevesebb, hogy táncolsz velem.

Túl fáradt voltam ahhoz, hogy vitatkozzam, és túlságosan gyenge ahhoz, hogy ellenálljak, ezért magamhoz húztam, hálásan a gyomromban lévő vodkának, mert egyáltalán nem szerettem táncolni, de ez a lány… nos, úgy tűnt, neki bármit megteszek, amit csak kér.

Megrészegedve a vodkától és a bűntudattól, megmarkoltam Molloy csípőjét, és éreztem, ahogy a formás teste az enyémhez nyomódik, miközben a LIVE Lightning Crashes című dalának melankolikus hangjai sodrásában hozzám dörgölte a csípőjét.

Amint az agyam feldolgozta a dalszöveget, szörnyű, nyomasztó energia telepedett a vállamra.

– Mi a baj? – kérdezte Molloy, azonnal észrevéve, hogy feszengek.

– Semmi.

– Joe?

– Csak… – Ismét megráztam a fejem, és fájdalmasan felsóhajtottam. – Ez a dal…

– Mi van vele?

– Eszembe juttatja.

– Kit? – A tekintete egyszer csak ellágyult. – Az anyukádat?

Megfeszülő állal biccentettem.

– Elcseszett dolog, tudom.

– Nem elcseszett. – Két kezébe fogta az arcomat, és lehúzta magához. – Nézz rám!

Fájt ránéznem.

Fájt, hogy ilyen mélyen éreztem, és a tudat, hogy nem vagyok jó számára.

– Nézz rám! – ismételte, és zöld szeme szinte perzselt, miközben körbelengett minket a dal. – Ne vedd le rólam a szemed! – Reszketve szorított magához, és azt mondta: – Inkább szóljon rólunk ez a dal.

Tompa sajgással a mellkasomban erőt vettem magamon, és engedelmeskedtem. Hogy megadjak ennek a lánynak bármit, amit csak kér.

– Szeretlek.

– Tudom.

– Nem akarlak bántani.

Megsimogatta az arcomat.

– Ezt is tudom.

Fájdalmasan kifújtam a levegőt, és a homlokának döntöttem az enyémet.

– Csak téged akarlak, Molloy.

– Akkor bizonyítsd be! – suttogta, és az ujja végigsiklott a bőrömön. – Mert nem hagyhatsz ebben a bizonytalanságban.

– Nem ez volt a cél.

– Talán nem, de attól még ezt teszed.

Fájdalom hasított a mellkasomba.

– Próbállak megvédeni.

– Akkor ne próbálj megvédeni, hanem tégy boldoggá! – vágta rá a szemembe nézve. – Ideje, hogy megválaszd, mivel mérgezed magad, Joey Lynch.

TIZEDIK FEJEZET

Ne mondj ilyet, ha nem gondolod
komolyan!

AOIFE

IDEJE, HOGY MEGVÁLASZD, MIVEL MÉRGEZED MAGAD, JOEY LYNCH.

Remegve álltam az egyetlen srác előtt, akit valaha is szerettem, és Damoklész kardjaként ott függött közöttünk az ultimátum.

Amit mondtam, igaz volt.

Őszintén képtelen voltam akár csak egyetlen nappal is tovább élni ezzel az érzéssel.

Tudnom kellett, hányadán állok Joey-val.

Nem bírtam elviselni a bizonytalanságot.

Megrémített.

– Nincs itt semmiféle döntés – lepett meg a válaszával, és zöld szeme felizzott. – Már úgyis tudod, hogy te vagy az.

A választól örömteli borzongás futott végig a testemen, de a szívem továbbra is óvatosságra intett.

– Nem, nem tudom – mondtam fojtottan, vadul zakatoló szívvel. Mert ha tudnám, akkor nem állnék itt, kockára téve a szívemet és a büszkeségemet. – Nem tudom, Joey.

– Akkor hadd tisztázzak valamit – felelte. Egyik kezével előrenyúlt, hogy megfogja az arcomat. – Te vagy az, Molloy. – Felfelé döntötte az államat, hogy kénytelen legyek ránézni. – Te vagy az.

– Ne mondj ilyet, ha nem gondolod komolyan.

– Te vagy az – ismételte zordan, és másik kezének ujjai ráfonódtak a derekamra. – Téged választalak. Minden egyes alkalommal.

– Komolyan mondom – figyelmeztettem a fejemet rázva. – Nagylány vagyok, tudom, mire vállalkoztam, amikor megcsókoltalak azon a napon a házatok előtt. Van ez a torz elképzelésed, hogy pajzsként kell távol tartanod az életedtől, amikor nincs az életedben semmi olyan, ami meglepne. Nyitott szemmel léptem be ebbe a kapcsolatba, és tudod, mit? A szemem még mindig nyitva van, és még mindig ezt akarom.

– Én is ezt akarom, még mindig – felelte komoran. – Csak… – Reszketve kifújta a levegőt. – A világot jelented nekem – vallotta be elgyötörten. – Tudom, hogy szarul fejezem ki magam, és nem mutatom ki úgy, ahogyan kellene. De attól még igaz. Semmi olyat nem akarok tenni, amivel megbánthatnálak, és mégis a legtöbbször pontosan ez lesz a vége.

A szavai, az érintése, az illata… Ez az egész túl sok volt ebben a pillanatban.

– Joe.

– Ez alkalommal úgy foglak szeretni, ahogyan kell – suttogta, és a lélegzete megcirógatta az arcomat. – Ha megmutatod, hogyan.

A kezem magától indult meg, elkapta az inge elejét, és közelebb húztam, pedig el kellett volna löknöm.

– Joe.

– Amit karácsonykor tettem… Amikor túl messzire mentem… Piszkosul megrémisztett, és csak arra tudtam gondolni, hogy ha nem löklek el magamtól, akkor a végén elpusztítom a világomat, mert nekem az vagy, Aoife. Te vagy az egész istenverte világom egyetlen lányban összegyúrva. Szóval, igen, talán teljesen rosszul csináltam, de végig csak téged akartalak védeni.

– Látod? Épp ez a bajaink fő forrása, Joe, mert sosem volt szükségem a védelmedre – mondtam rekedten. – Nem az anyád vagyok, sem a húgod. Nem egy másik lány, akinek kell tőled valami. Az a lány vagyok, aki teljes szívéből akar téged. Az a lány vagyok, aki teljes szívéből szeret. A hurlingjátékost. Az autószerelőt. A fiút.
A védelmezőt. A seggfejet. A szeretőt. A függőt. – Szipogva hozzátettem: – Minden változatodat. Minden formádat és színedet. Mindet elfogadom. Szóval, nem érdekel, mennyire cseszed szét a fejedet, vagy mennyire tartod magadat rossz ötletnek számomra. Ha nem tudsz velem lenni szőröstül-bőröstül, akkor most sétálj el, mert ezt még egyszer nem csinálom végig veled.

– Hallom, amit mondasz, Molloy – felelte feszes hangon, ahogy mindkét kezét a csípőmre tette.

– Tényleg? – A szememmel könyörögtem, hogy legyen őszinte. – Tényleg hallasz, Joe?

– Hallak, bébi – bólintott lassan.

– Jó. – Remegve behunytam a szemem, elveszítve a csatát az érzelmeimmel és a büszkeségemmel, és a homlokomat a mellkasára hajtottam. – Mert ezúttal nem vonhatod vissza, Joe. Hallasz engem? Nem sétálhatsz el újra, csak azért, mert nem akarsz velem lenni, és remélve, hogy én is ugyanezt fogom tenni.

– Jó. – A keze a derekamról a vállamra siklott, majd közrefogta az arcomat, aztán belegabalyodott a hajamba, olyan kellemes borzongást váltva ki, amilyenre csak ő volt képes. – Ez menni fog.

Illetlen érzetek és érzések buktak a felszínre, amikor Joey az orrával megcirógatta az enyémet, olyan szeretettel, amiről tudtam, hogy csak nekem tartja fenn. Erővel töltött el, egyúttal rémülettel is.

– Szeretlek.

Most olyan könnyedén mondta ki, hogy idegenül hangzott a fülemnek.

Reszketeg lélegzet szakadt fel belőlem.

– Szeretlek – ismételte lassan, előrehajolva, hogy ártatlan, édes, lélekgyilkos csókot adjon.

– Nincs több fal, Joe. – Átkaroltam a derekát, megmarkoltam az ingét, és úgy kapaszkodtam belé, mint valami fohászba. – Nincs több titok és falazás, oké? Azon már rég túl vagyunk. Mert sosem voltam az ellenséged – suttogtam. – Mindig is a csapattársad voltam.

Egy pillanatra megdermedt, majd nagyot sóhajtott.

– Akkor a teljes őszinteség jegyében valószínűleg el kell mondanom, hogy nem csak azért jöttem ide, mert meghívtak.

– Oké… – Összeszűkült a szemem, azonnal feléledt bennem a gyanakvás. – Mit tettél?

Megrázta a fejét, megfogta a kezemet, és a kert egyik csendes sarkába vezetett.

– Ki ne akadj!

Karba fontam magam előtt a kezemet, és mérgesen néztem.

– Ne adj okot a kiakadásra, és nem akadok ki.

Grimaszolt, majd azt dünnyögte:

– Eladtam Biggsnek egy tasakkal.

– Cukorkát?

Feszengve mocorgott.

– Füvet.

– Jézusom, Joey!

– Nem mentem Shane-hez – sietett hozzátenni. – Azóta nem mentem a közelébe.

– Akkor honnan szerezted? – kérdeztem. – A saját készletedből?

Bűnbánóan megvonta a vállát.

– Jézusom. – Megráztam a fejem. – Mit is beszélek? Persze hogy van saját készleted.

– Ez volt az összes, esküszöm.

– Nekem ne hazudj…

– Nem hazudok – vágott a szavamba. – Ez volt az összes. Ennyi, Molloy. Esküszöm.

– Miért?

– Mit miért?

– Miért tettél ilyen elképesztő ostobaságot, hogy füvet adtál el egy csapat magániskolás srácnak?

Elbizonytalanodva nézett rám, de nem válaszolt.

– Miért? – ismételtem, nem futamodva meg.

– Mert megkértek rá?

A pillantásommal azt üzentem: ez nem a helyes válasz.

Bosszúsan felmordult, és újra próbálkozott.

– Mert szükségem volt a pénzre.

Na, most kezdünk eljutni valahová.

– Mire kellett?

– A családomnak.

– Mert?

Felnézett az égre, megrázta a fejét, és azt válaszolta:

– Mert az öregem eltapsolt minden centet, amit anyu megkeresett, és amikor elköltötte anyu pénzét, anyu odaadta neki az enyémet.

– Ez most komoly?

– Az én hibám – felelte lemondón. – A hét végén mindig odaadom neki a fizetésem felét, hogy segítsek kifizetni a számlákat, és némi pluszpénzt is adok karácsonykor, hogy megvehesse a gyerekeknek, amit kell. – Elkomorulva hozzátette: – Az apádtól idén kaptam pár száz eurót a fizetésemen felül karácsonyra, és vagy túl hülye voltam, vagy túlságosan betéptem, és ezért nem vettem figyelembe a következményeket, amikor azt is odaadtam anyunak.

– Az összes pénzedet odaadtad neki?

– Minden centet – vallotta be, de zavartan azonnal helyesbített. – De előbb megvettem karácsonyra azt a csizmát, amit kinéztél magadnak. Az ágyam alatt van.

A szívem elszorult.

– Joe…

– Kerültem a bajt, Molloy. Tényleg kerültem – bizonygatta. – Hughie Biggs jött oda hozzám. A haverjaival füvet akartak szerezni, és több pénzük van, mint agyuk. – Megvonta a vállát, majd hozzátette: – Két kézzel ragadtam meg az alkalmat, és nem fogok bocsánatot kérni érte. Szükségem volt arra a pénzre a húgom és a fiúk számára. És a kicsinek. Nem nézhettem, hogy Seanynak nélkülöznie kell. – Megrázta a fejét, és ahhoz képest, hogy azt mondta, nem kér bocsánatot, őszinte sajnálatot láttam a szemében. – Nem vagyok díler, Molloy. Tudod jól. De nem utasíthattam el finnyásan egy ilyen egyszeri ajánlatot. Nem engedhettem meg magamnak.

– Miért? – Erőt vett rajtam a kíváncsiság. – Mennyit ajánlottak érte?

– Kétszáz eurót egy olyan tasakért, ami nekem hatvanba került.

– Ez komoly? – Eltátottam a szám. – Tudod, hány órát kell dolgoznom a pubban, hogy ennyit keressek?

– Tudom. – Elkerekedett szemmel bólintott. – Ugyanannyit, mint nekem a műhelyben. Pontosan ez járt az eszemben. Látod? Ezért szeretlek. Mert megérted.

– Aha, megértem, de nem ez a lényeg – siettem tisztázni, rosszalló tekintettel nézve rá. – Ennek a szarságnak itt vége. – Összeszűkült szemmel még hozzátettem: – Soha többé, hallod? Ha csak eszedbe mer jutni…

– Ne aggódj – vágta rá gyorsan. – Most utoljára követtem el azt a hibát, hogy a fizumat odadobtam egy alkesznak.

Hazugság.

Abban a percben, hogy a következő borítékot a kezébe kapja, Joey megint habozás nélkül odaadja majd az anyjának.

Egyebek között ezért is szerettem annyira.

És jobbára ezért vetettem meg az anyját.

– Na jó, kezdek megfagyni idekint – mondtam körbeintve.

– Bassza meg, ja – dünnyögte, és már nyúlt volna a kapucnis pulóvere aljához, de ráeszmélt, hogy ez azon ritka alkalmak egyike, amikor nem azt vette fel. – Van kabátod? – kérdezte közelebb húzva magához, széles tenyerét csupasz hátamra simítva.

– Nincs, de nem is kell – feleltem. Már elegem volt a nyomasztó témákból. – Mert elég alkohol folyik az ereimben ahhoz, hogy felmelegítse a pocimat, és itt ez a seggfej srác is, akibe beleszerettem, ő majd máshol is felhevít.

Mosoly terült el az arcán.

– Azt mondod?

– Aha. Gyere, Tony Soprano! – Átkaroltam a derekát, a kezemet a farzsebébe csúsztattam, és nekidőltem meleg oldalának. – Ez alkalommal vigyázhatsz rám.

TIZENEGYEDIK FEJEZET

Nincs több fal

JOEY

MOLLOY KITERÍTETTE A LAPJAIT, ULTIMÁTUMOT ADOTT, ÉS SOSEM voltam még ennyire hálás.

Sosem voltam az az ember, aki elviselte, ha sarokba szorítják, vagy megmondják neki, mit tűrjön szó nélkül, de nem éreztem a szokásos késztetést, hogy emiatt összekapjak vele.

Ehhez több év kellett, de a testem és az elmém már nem váltott át automatikusan támadó üzemmódba, amikor Molloy szembesített a szarságaimmal.

Nem vettem fel védekező pózt sem, mert valami mélyen, legbelül felismerte bennem, hogy Molloy a szövetségesem.

A csapattársam.

Ilyesmi korábban sosem fordult elő.

Egyetlen emberrel sem ezen a bolygón.

Még a húgommal sem.

De volt ebben a lányban valami, amitől elült bennem a vihar.

Nem értettem, megmagyarázni pedig végképp nem tudtam, de amikor vele voltam, úgy éreztem, mintha egyszerre fuldokolnék és lélegeznék.

Mintha meglovagolnék egy borzongató hullámot, és nem számított, hogy elhasalok-e, vagy sem, mert úgyis puhára estem volna.

Ez alkalommal nem tartottam a fájdalomtól.

Mert Aoife Molloy nem fog ártani nekem. Hat hosszú évbe telt, mire ezt elfogadtam.

Amikor azt mondta, hogy szeret, komolyan is gondolta, és ez épp annyira volt felkavaró, mint függőséget okozó, mert ha csak az ötödét érezte irántam annak, amit én őiránta, akkor kurva nagy mázlista voltam.

*

– Tudod, milyen nap volt tegnap? – kérdezte Molloy több órával és számtalan itallal később. Még mindig ott voltunk a partin, ugyanabban a helyzetben, mint az utóbbi egy órában: én háttal nekidőlve a nappali falának, míg ő szorosan nekem nyomta a testét.

– Milyen nap volt tegnap, Molloy? – kérdeztem vissza, hogy a kedvében járjak. Egyik kezemmel a csípőjét fogtam, a másikkal pedig a számhoz emeltem az üveget.

Molloy mostanra totál elázott, míg nekem valahogy sikerült uralnom az impulzív természetemet. Kilenc üveg után zsongott a fejem, de a tűréshatárom rég vetekedett egy lóéval. A seperc alatt kapatossá váló ivócimborámmal ellentétben nekem sokkal több kellett pár sörnél ahhoz, hogy kiüssön.

– Tegnap volt hetedike.

– Hetedike?

– Aha. Az évfordulónk – jelentette ki bájosan kipirult arccal, ami mindig ilyen lett, amikor berúgott. – Egy éve, tegnap ilyenkor csókolóztunk először.

Na, bassza meg.

– Nem is tudtam.

– Pedig de – lehelte, és nekem dőlt. – Pontosan egy éve, tegnap ilyenkor ledugtad a nyelvedet a torkomon.

– Kissé elferdíted az igazságot – ugrattam, vigyorogva nézve rá. – Ha nem csal az emlékezetem, először a te nyelved hatolt be az én számba.

– Csak azért, mert túlságosan gyáva voltál ahhoz, hogy megtegyed az első lépést.

– Pedig készültem rá – nevettem fel.

Molloy felvonta a szemöldökét.

– Öt éven át?

– Mit mondhatnék? – húztam közelebb. – Biztosra kellett mennem.

– Mert?

– Tudnom kellett, hogy nem fogsz elfutni.

– És most már biztos vagy? – nézett rám fürkészve. – Most már bízol bennem?

– Igen, Molloy. – Lassan bólintottam, közelebb hajoltam, és az ajkammal megcirógattam az ajkát. – Bízom benned.

– Hűha! – Reszketve kifújta a levegőt. – Azt hiszem, ez többet jelent nekem, mint amikor végre beismerted, hogy szeretsz.

– Ezt meg honnan veszed?

– Jaj, ne már! Ezer éve szerelmes vagy belém. Annyira nyilvánvaló – felelte az önbizalomhiány és félénkség leghalványabb jele nélkül, és ezt piszkosul imádtam. – De abban sosem voltam biztos, hogy igazán meg tudnál így nyílni bárkinek is.

– Akárkinek nem is, Molloy – mondtam. – Csakis neked.

– Tudod, hogy melletted állok, ugye? – kérdezte. A keze besiklott az ingem alá, és a csupasz hasamra nyomta az ujjait. A körmét gyengéden végighúzta a bőrömön, amire azonnal reagált a farkam, aztán lábujjhegyre állt, és csókot nyomott az állam ívére. – Totál beléd zúgtam, Joey Lynch.

Egyik keze felfelé siklott, a mellkasomon lévő tetkóra, a másikkal pedig az eddig a csípőjén nyugvó kezemet a tetovált fenekére húzta. Hátradőlt, egyenesen a szemembe nézett, és azt suttogta: – Harcostársak, Joe.

Bassza meg…

Borzongás futott végig rajtam, ösztönösen megmarkoltam a fenekét, és durván magamhoz húztam a testét.

– Harcostársak, Molloy.

Az ajka ekkor az enyémre tapadt, és ebben a pillanatban tudtam, hogy soha nem leszek képes elszakadni ettől a lánytól.

Ebben az életben soha.

TIZENKETTEDIK FEJEZET

Bambi

AOIFE

EZT… EGYSZER… MÁR… MEGBESZÉLTÜK.

– Tudom, tudom… – Felnyögtem, és hiába próbáltam széttárva tartani a combomat, miközben veszélyesen egyensúlyoztam a menő, ovális öntöttvas kád oldalán, a csípőmet előretolva és kinyújtott kézzel markolva a kád másik oldalát. – Sajnálom, csak… jaj, nem megy!

– Muszáj lesz. – Joey ott térdelt előttem a földön, egyik lábammal a vállán, arcát a combom közé temetve. – Mindjárt… megfojtasz.

– Ne dumálj, Joe! Mindjárt jó lesz – kiáltottam rekedten, az arcához nyomva magamat, amikor éreztem, hogy megnyalja a csiklómat. – Ó, Jézusom!

– Molloy – morogta, majd felnyúlt, és eltolta a combomat a fejétől. – Tárd már szét azt az istenverte hosszú lábadat!

– Nem! – jajdultam fel kétségbeesetten, ahogy az érzés, amelyet hajszoltam, hirtelen alábbhagyott. – Miért csinálod ezt velem? Miért hagytad abba?

– Ó, talán azért – nézett rám mérgesen –, mert kell az oxigén a légzéshez, és még a szuszt is kipréseled belőlem a lábaddal.

Bumm. Bumm. Bumm.

– Oda se figyelj rájuk! – utasítottam zihálva, amikor valaki bedörömbölt az ajtón. – Nem csak egy fürdőszoba van ebben a házban. – Mogorván hozzátettem: – Azt hittem, szereted a lábamat.

– Imádom a lábadat – helyeselt Joey szexin kócos hajjal, ahogy felnézett rám a térdem közül. – De ha folyton elfelejted, hogy tárd szét, amikor a fejem köztük van, akkor a halálomat okozzák.

– A te hibád – fújtattam egyszerre morcosan és felajzva. – Te meg az ördögnyelved.

– Tartsd széttárva a lábad, hallod? – szólt rám felém bökve az ujjával. – Ez volt az utolsó figyelmeztetés.

– Vagy mi lesz… Szent isten! – Megrebbenő szemhéjjal nyúltam be a combom közé, és beletúrtam Joey hajába. – Annyira jól csinálod…

– Molloy!

– Bocs! – nyögtem fel, erővel széttárva a lábamat. – Abba ne hagyd!

Bumm. Bumm. Bumm.

– Húzz a picsába! – kiabáltam ki annak a tapintatlan baromnak, aki a fürdőszoba ajtaján dörömbölt.

Bumm. Bumm. Bumm.

– Azt mondta, húzz a picsába! – üvöltötte Joey jóval hangosabban nálam.

Bumm. Bumm. Bumm.

– Ennyi – csattant fel indulatosan, aztán felállt, és elindult az ajtó felé. – Ha megint az a hibbant szőke rohadék áll az ajtó túloldalán, komolyan lebaszom!

– De annyira jól csináltad – mondtam panaszos nevetéssel, és sietve megakadályoztam, hogy kinyissa az ajtót. – Ne baszd le! – doromboltam, becsusszanva az ajtó és közé. – Amikor helyette megbaszhatsz engem.

Joey szeme felizzott.

– Molloy.

– Ígérem, hogy én kellemesebb élmény leszek. – Egy laza mozdulattal lecsúsztattam a ruhám ujját a vállamon, majd a karomon is. Amint leomlott a derekamra, felhúztam a szoknyámat. – Szóval, mi legyen, Joe?

– Bassza… – Izzó tekintete a fedetlen mellemre siklott. – Meg – mordult fel halkan.

Élvezve a hatalmamat, gyorsan visszatoltam Joey-t a mosdóhoz.

– Jó fiú.

Felvonta a szemöldökét.

– Ne gúnyolódj!

Önelégült vigyorral nyúltam a farmerja gombja felé, és kioldottam, majd lehúztam a cipzárt, és megvadulva letoltam a nadrágját és a bokszeralsóját a csípőjéről, hogy kiszabadítsam daliás erekcióját. – Nagy fiú.

– Molloy!

– Most pedig csönd – mormoltam, benyúlva magunk közé, hogy megsimogassam.

– Rég voltunk együtt – suttogta, és közelebb lépve átfogta a derekamat. – Nagy eséllyel hamar elélvezek.

– Nem baj. – Hátat fordítottam neki, előrehajoltam, megmarkoltam a mosdót, és a tükörben Joey szemébe néztem. – Csak tartsd rajtam a szemed.

– Jézusom… – A fejét ingatva közelebb lépett, biztatva, hogy tárjam szét a lábam. Egyik keze végigsimított a hátamon, majd megállapodott a csípőmön, míg a másikkal lassan, őrjítően kéjesen belém vezette hatalmas farkát.

Bumm. Bumm. Bumm.

Ez alkalommal, amikor megint döngeni kezdett az ajtó, Joey-t már túlságosan lefoglalta, hogy engem döngessen.

– Abba ne hagyd! – kiáltottam rekedten, minden erőmmel a porcelán mosdókagylót markolva, és kényszerítettem a lábamat, hogy állja Joey mámorítóan szenvedélyes lökéseit.

– Szent ég, Aoif… – nyögte zihálva. Amikor a tükörben találkozott a tekintetünk, Joey még vadabb tempóban mozgatta a csípőjét. – Olyan szoros vagy.

Bumm. Bumm. Bumm.

– Akkor tágíts ki! – nyögtem, de egyre nehezebben tartottam a szemkontaktust, mert az egész testemet remegés rázta. – Tégy magadévá!

– Már az enyém vagy – mondta, majd benyúlt a lábam közé, hogy az ujjával ingerelje a csiklómat. – Minden centimétered.

Bumm. Bumm. Bumm.

Annyira nedves voltam, hogy éreztem, ahogy minden lökéssel egyre mélyebbre csúszik. Annyira hatalmas volt, és olyan mélyre hatolt, hogy az már a fájdalommal volt határos, de amikor a forróság és a gyönyör ismerős lüktetése minden mozdulatával egyre erősebb lett, azon kaptam magam, hogy könyörgök, legyen még vadabb.

Bumm. Bumm. Bumm.

Csak akkor eszméltem fel, hogy sikoltozom, amikor Joey előrehajolt, és a kezét a számra tapasztotta.

– Pszt, Molloy – szólt rám, de a tükörben végig a szemembe nézett. – Csendesen, bébi.

Ó, Jézusom…

Nem bírtam tovább.

A testem nem bírt ki még egy lökést.

A kiáltásomat elnyomta Joey tenyere, ahogy az orgazmus átszáguldott rajtam, olyan piszok mélyen megrázva, hogy az egész testem megfeszült, és attól féltem, hogy kimegy alólam a lábam.

– Bassza meg! – Joey kapkodva, zihálva vette a levegőt, rám roskadt, miközben az erekciója ott lüktetett bennem, elárasztva forrósággal. – Jól vagy?

– Aha – nevettem kifulladva, és ránehezedtem a mosdóra. – És te?

– Aha, Molloy. – Halkan felnevetve megszorította a csípőmet, lassan kihúzta a farkát, és ellépett mögülem, hogy megtörölje magát. – Jól vagyok.

– Szerintem egy kicsit kimerítettél a vége felé. – Bizonytalan lábakon állva felegyenesedtem, esetlen mozdulatokkal rendbe szedtem magam, megigazítottam a ruhámat, majd a tükörbe nézve nyugtáztam, mennyire zilált vagyok. – Nézd, hogy remegek – mondtam a lábamat rázó reszketésre mutatva. – Bambit csináltál belőlem.

– Nocsak, nocsak – hümmögött Joey derűsen, majd odalépett hozzám, és letérdelt elém. – Gyere, Bambi! – kuncogott, és segített, hogy visszaléphessek a tangámba, majd felhúzta rám. – Szalonképessé teszlek.

Pár perccel később, amikor Joey kilökte a fürdőszoba ajtaját, hogy kimenjünk, hatalmas éljenzés fogadott minket.

– Te kibaszott csődör! – rikkantotta az egyik srác, és már emelte is a tenyerét, hogy Joey belecsapjon. – Jézusom, egy percig azt hittem, muszáj lesz mentőt hívnunk a barátnődnek!

Joey olyan megsemmisítő pillantást vetett rá, hogy a srác szó szerint összezsugorodott, és azonnal visszarántotta kinyújtott kezét.

– Mi a franc bajuk van ezeknek? – mormolta Joey, átvetve egyik karját a vállamon. – Az egyik furább fazon, mint a másik.

– Kit érdekel? – vágtam rá nyeglén. – Együnk és igyunk, amennyi csak belénk fér!

Joey helyeslőn bólintott.

– Láttam egy durván drágának kinéző pezsgőt a hűtőben.

– Aha, én is láttam.

– Még sosem kóstoltam pezsgőt.

– Én sem – vallottam be. – De ott a táskám a nappaliban, elég nagy ahhoz, hogy hazacsempésszünk benne egy üveget.

Joey megállt a folyosón, és felém fordult.

– Lenyúlnád?

– Valaki úgyis meginná – vontam meg a vállamat. – Akkor miért ne pont mi?

Hosszan tanulmányozta az arcomat, mielőtt meghozta volna a döntést.

– Hozd a táskád! – utasított. – Én meg hozom az üveget.

– Már rohanok is – feleltem. Egymás tenyerébe csaptunk, és már mentünk is ellenkező irányba.

TIZENHARMADIK FEJEZET

Rajtam a sor, hogy vigyázzak rád

AOIFE

MÁSNAP REGGEL POKOLI FEJFÁJÁSRA ÉBREDTEM, ÉS NAGY NEHEzen kinyitottam a szemhéjamat, amikor valaki az arcomra tette a kezét.

Nagyokat pislogva húzódtam el a ragacsos ujjaktól, és sietve körülnéztem, hol is vagyok. Egy ismerős ágyban feküdtem takarókba gabalyodva, miközben egy hasonlóan ismerős csöppség bökdösött nyálas ujjacskáival.

A testem egy pillanatra megfeszült, ahogy kába tekintettel végigmértem az engem bámuló, elkerekedett szemű kisgyereket, és a helyet, ahol csücsült.

Joey a hátát az ágy mögötti falnak döntve, félrebillent fejjel aludt.

Az egyik keze ökölbe szorítva lógott mellette, a másik pedig ernyedten simult az öccse derekára.

Még álmában is óvta.

– Szia, Sean – köszöntem rekedten suttogva, és megpróbáltam rámosolyogni, ami nem ment könnyedén, mert még a szám is sajgott.

– Í-fa – suttogta, majd szégyellősen visszakúszott a bátyja karjának biztonságába. – O-ii. – Kis karjával átölelte Joey nyakát, közelebb húzódott, és arcát a bátyja nyakának ívébe temette. – O-ii.

– Minden rendben, hidd el – motyogta Joey még mindig lehunyt szemmel, ahogy szorosabban karolta át a kisfiút, és a szívem elszorult a látványtól. – Csak csukd be a szemed, Seany manó.

– O-ii, kaki.

Ez a két szó elég is volt. Joey gyakorlatilag leugrott az ágyról, és a hóna alá kapta a kisöccsét.

– A rohadt életbe! – morogta, és már száguldott is az ajtó felé, szabad kezével elrángatta az útból az odatolt komódot, majd elfordította a kulcsot, és feltépte az ajtót. – De most egyedül törlöd meg a segged! – figyelmeztette a karjában kalimpáló kissrácot, és
már el is tűnt a közlekedőben. – De ügyes vagy, hogy szóltál, tökikém.

Dermedten feküdtem az ágyon, lüktetett a fejem, ami jelezte, hogy akkor sem tudnék megmozdulni, ha akarnék.

Joey pár perccel később visszajött a szobába, kezében az öccse helyett egy dobozos kólával.

– Reggelt. – A szeme derűsen csillogott, ahogy becsukta maga mögött a szobája ajtaját. – Hogy van a fejed?

– Reggelt – mondtam rekedten, és erőtlenül megpróbáltam ülő helyzetbe tolni magamat. – Rémesen. – Fájdalmasan kifújtam a levegőt, és a halántékomhoz kaptam a kezem. – Szerintem dögrováson vagyok.

Joey odalépett elém, és leült az ágy szélére.

– Ugyan, túléled – kuncogott, és a kezembe nyomta a jéghideg dobozt. – Igyál!

– Nem tudok – nyöszörögtem, majd szó szerint öklendeztem a gondolatra, hogy még egy csepp folyadékot juttassak szegény gyomromba. – Szerintem haldoklom.

– Nem haldokolsz, de bajban vagy.

– Jaj – nyögtem fel. – Miért? Mit tettem?

– Bagóztál – nézett rám rosszallva. – Nem menő, Molloy.

– Jó, oké – horkantam fel. – Pont te beszélsz?

– Komolyan mondom. – Zöld szeme tele volt őszinteséggel és aggodalommal. – Tudom, miért csináltad, és bevált, de többé ne tegyél ilyet, jó?

– Nyugi – nyögtem fel. – Nem tervezem.

– Akkor jó. – A fejét csóválva előrenyúlt, felnyitotta nekem a dobozt, és gyengéden az arcomhoz emelte. – Most pedig idd ezt meg, különben rosszabbul leszel.

Kelletlenül aprót kortyoltam a kólából, és amikor nem nyírt ki, bátrabban is mertem inni.

Hirtelen rájöttem, mennyire kiszáradtam, ezért gyorsan megittam a felét, de közben le sem vettem a szememet Joey-ról, aki helyeslőn bólogatott, majd benyúlt a szürke melegítőnadrágja egyik zsebébe, és kivett egy kis doboz paracetamolt, a másikból pedig egy minitasakos ecetes-sós chipset.

– Higgy nekem – biztatott, amikor gyanakodva méregettem. – Ez használ.

– Hát jó. – Lemondó sóhajtással bekaptam két fájdalomcsillapítót, gyorsan leöblítettem a maradék kólával, és már nyúltam is a chipsért. – Azt hittem, hozzánk megyünk haza – mormoltam, mert sehogyan sem tudtam rekonstruálni az elmúlt éjszaka eseményeit az agyamra telepedő köd miatt, és csak majszoltam a chipset.

– Én is – bólintott. – De ragaszkodtál hozzá, hogy ide hozzalak.

– Tényleg?

– Igen.

– Hű. – Lenyeltem egy marék ecetes-sós finomságot, oldalra döntöttem a fejemet, és elgondolkodtam ezen a fura gyógymódon, de éreztem, hogy a gyomrom másodpercről másodpercre megnyugszik. – Cukor, só és paracetamol? Meg kell mondanom, ez elég fura kutyaszőrkúra, Joe, de egész jó.

– Családi recept – érkezett a fanyar válasz. – Ez az előnye annak, ha alkoholista apa és benzofüggő anya mellett nő fel az ember.

– És a barátnője ennyire másnapos – jegyeztem meg, és felszisszentem, amikor a tekintetem megállapodott az ágy mellett lévő hányós tálon. – Ha jól sejtem, ez az enyém, igaz?

Joey kajánul elvigyorodott, én pedig a kezembe temettem az arcomat.

– Szent isten – nyögtem fel. – Fel kellett takarítanod a hányásomat.

– A pezsgő a hibás – felelte kuncogva. – Legalábbis ezt mondtad két okádás között, amivel mindkettőnket beterítettél hazafelé annak a Feely nevű srácnak az autójában.

– Tényleg?

– Aha. – Fejével a rajtam lévő póló felé intett. – Be kellett hogy tegyelek a zuhany alá, amint hazaértünk.

– Édes Jézusom – jajdultam fel halálra váltan. – Ne röhögj, Joe! Nem vicces! Rettenetes.

– Nem olyan nagy ügy – nevetett, és lefejtette a kezemet az arcomról. – Mintha te nem tetted volna meg ezt értem vagy ezerszer. – Vállat vont, és hozzátette: – Most rajtam volt a sor, hogy vigyázzak rád.

– Az más.

– Miért is?

– Mert te a pasim vagy.

– És? Te meg a barátnőm.

– A barátnőknek szexinek kell lenniük.

– Molloy, biztosíthatlak, hogy őrülten szexi vagy.

– Tényleg?

– Totál – válaszolta, majd megint fojtottan felnevetett. – Különösen akkor, amikor pezsgőbuborékok jönnek ki az orrodból.

– Na jó, kapd be! – csattantam fel. A hátam mögül kirántottam egy párnát, és fejbe vágtam vele.

– Minden tőlem telhetőt megtettem a hajaddal – tette hozzá. – De még sosem mostam ilyen hosszú hajat, szóval, ha elcsesztem, akkor ne morogj miatta.

A szívem elszorult.

– Megmostad a hajam?

– Muszáj volt – felelte. – Csupa trutyi lett a copfod is.

– Szent isten… – Átemeltem a nedves hajamat a vállamon, megszagoltam, és azonnal felismertem annak a samponnak az illatát, amit Joey használt. – Ez nagy eséllyel a legromantikusabban undi dolog, amit valaha tettek értem.

– Ugyan – mondta a fejét ingatva. – Gyere, készítek neked egy kávét.

– Ez nem ellenkezik a szabályaiddal? – emlékeztettem, de ledobtam magamról a takarót, és kimásztam az ágyból. – Úgy értem, nem inkább a szobádban akarsz maradni, amikor itt vagyunk?

– Ja, de az előtte volt.

– Mi előtt?

– A tegnap este előtt – felelte zordan. – Mielőtt kinyitottam a fülemet, és a változatosság kedvéért tényleg figyeltem.

– Nahát, a fiúk mégiscsak tudnak figyelni – hümmögtem, megigazítva magamon a bokszeralsót, amelyet ezek szerint valamikor éjjel rám adott. – Azt hittem, az csak mítosz.

– Hallottalak, Aoife. – Megfogta a kezemet, és közelebb húzott. – És komolyan mondtam, hogy bízom benned.

– Tényleg?

– Tényleg – bólintott lassan. – Ez az én világom. Kurvára rémes, de hajlandó vagyok megmutatni, ha hajlandó vagy maradni.

– Mindig, Joe – suttogtam, átkarolva a derekét. – Mindig.

*

A fehér póló alatt nem volt rajtam melltartó, és csak a fekete bokszeralsó takarta a fenekemet. A hajamat laza kontyba tekertem a fejem tetején, és elindultam Joey után le a lépcsőn, túlságosan másnaposan ahhoz, hogy érdekeljen, hogy nézek ki.

– Joey – nézett fel az anyja a szokásos helyén ülve az asztalnál.
A tekintete rám rebbent, és hirtelen megváltozott a hangulata. – Aoife.

– Reggelt. – Joey a hátamat a hasával tolva odaterelt a vízforralóhoz, és nekiállt kávét készíteni.

Kétségtelenül azért tapadt rám ilyen szorosan, hogy elrejtse a hátamat döfködő merevedését.

– A fél házat felvertétek éjszaka, olyan hangosak voltatok, amikor hazajöttetek.

– Jó napot, Marie – feleltem mosolyogva, bár láttam, hogy nem örül, hogy viszontlát. – Elnézést.

– Aha – szólt hátra Joey a válla felett, a bordámba bökve. – Legközelebb halkabban fog hányni.

– Seggfej – morogtam az orrom alatt, és megpróbáltam a sarkammal rátaposni a lábfejére, de nem sikerült, mert ennek a seggfejnek olyan ösztöne volt, mint egy macskának.

– Ó… – mondta az anyja gyanakodva méregetve minket. – Amikor karácsony környékén nem hoztad át Aoife-t, azt hittem, hogy elváltak útjaitok.

Peched van, boszorka.

– Attól tartok, maradok – néztem rá extra széles mosollyal, cukrot kanalazva a bögrémbe. – Kávé?

– Köszönöm, nem kérek – felelte, majd a fia felé fordult. – Átvállaltam Betty Murphy takarító műszakját a kórházban ma délután. Itthon leszel, hogy vigyázz Seanra, ugye?

– Nem.

– Nem? – Zavar költözött kék szemébe. – Hogy érted, hogy nem?

– Úgy, hogy nem. – Joey megkerült, mert végre megzabolázta reggeli merevedését, és a hűtőhöz lépve kivette a tejet. – Terveim vannak.

– Miféle terveid?

– Csak tervek, anyu – felelte Joey, és mindkettőnk bögréjébe löttyintett egy kis tejet.

– Kivel?

– Aoife-val – mondta, és kacsintott, amikor átadta nekem a bögrét.

A szívem diadalmas dobolásba kezdett.

– Át tudnád szervezni a napodat? – erősködött az anyja. – Már megígértem Bettynek, hogy beugrom helyette.

– Nem, nem tudnám – válaszolta Joey lassan. – Vasárnap az egyetlen szabadnapom, és azt a barátnőmmel töltöm.

Hahahaha! Önelégült, „ezt baszhatod” mosollyal néztem Marie-ra, aztán lábujjhegyre álltam, és egy csókot nyomtam a fia arcára.

– Szükségünk van a pénzre.

– Nem tudom, mit mondjak, anyu.

– Jó, de akkor mit csináljak Seannal?

Joey vállat vont, de nem válaszolt.

– Shannon a nagyinál van, hogy átalakítsák az egyenruháját, apád pedig elvitte Ollie-t és Tadhg-ot a klubházba, arra a hurlingmeccsre.

– A te fiad – felelte a pasim csendesen.

– Tudom, Joey, de szükségem van rád.

– Anyu.

– Neked is vannak kötelezettségeid.

Joey orrcimpája kitágult.

– Tisztában vagyok vele.

– Maradhatunk, és vigyázhatunk Seanra anyukád kedvéért, Joe – vetettem fel, boldogan, hogy Joey megpróbált az első helyre tenni, de tisztában voltam azzal is, hogy a bűntudata csak elrontaná a kedvét a nap hátralévő részében. – Nem mintha jobb dolgunk is lenne.

– Biztos? – Bizonytalanul emelte rám zöld szemét. – Nem arra számítottál, hogy a vasárnapodat bébicsőszködéssel töltsd, Molloy.

Nem, de arra igen, hogy veled legyek.

– Igen, biztos. – Lelkesen bólintottam, majd visszafordultam az anyja felé. – Vigyázunk a fiára.

Joey anyja nem kedvelt, és nem akarta, hogy a fia közelében legyek, de kezemben volt az ütőkártya, és nem tehetett mást, mint kelletlenül bólintani, és azt mondani:

– Köszönöm.

– Szívesen. – Továbbra is mosolyogva megfogtam Joey kezét, és gyakorlatilag kivonszoltam a konyhából. – Menjünk!

– Láttad az arcát? – nevetgélt, és a két gőzölgő kávésbögrét egyensúlyozva elindult utánam a lépcsőn. – Dühöng.

– Mert nem akarja, hogy itt legyek a házában. – Becsuktam magunk mögött a szoba ajtaját, elfordítottam a kulcsot a zárban, és becserkésztem Joey-t. – Elvonom a tökéletesen idomított, szorgos kis méhecskéjének a figyelmét.

Joey letette mindkét bögrét az ablakpárkányra, felém fordult, és izzó tekintetét rám emelte.

– Ha még egyszer méhecskének nevezel, megszúrlak.

– Nagy a kísértés.

Már fogtam is a pólómat, gyorsan átemeltem a fejemen, és felkacagtam, amikor Joey felnyögött.

– Bassza meg…

– Gyere, Joe! – Az ujjamat beleakasztottam a rajtam lévő bokszer gumírozásába, és lassan letoltam a combomon az anyagot. – Tudok egy jó helyet, ahová bedöfheted a fullánkodat.

– Totál zakkant vagy. – Felnevetett, és letolta a melegítőnadrágját keskeny csípőjén. – Mindenből mocskosat tudsz csinálni, Molloy.

– Imádod a mocskos elmémet.

– Igazad van, imádom – bólintott, majd odalépett hozzám, és előrenyúlt. – És imádom a fenekedet. – Felemelt, nekidöntött az ajtónak, és egészen közel hajolt. – És ezeket az ajkakat.

Szenvedélyesen megcsókolt, belenyögött a számba, és nekem nyomva magát a csípőjét ringatta, amitől vaskos makkja a csiklómat ingerelte.

– Rajta, Joe – biztattam. A lábammal átfogtam a derekát, kettőnk közé csúsztattam a kezemet, és megmarkoltam a farkát. – Tégy magadévá.

– Ha ezt akarod… – suttogta az ajkamra hajolva, ahogy lassan ringatózott a tenyeremnek feszülve. – Tedd be magadnak!

Ó, Jézusom!

Csók közben megremegve előretoltam a medencémet, hogy a testünk egy vonalba kerüljön, és lassan becsúsztattam a farkát magamba, zihálva véve a levegőt, ahogy már-már fájdalmasan kitöltött.

– Olyan finom, ahogy kitágítasz.

– Ha ilyeneket mondasz, vége lesz, mielőtt elkezdődött volna – figyelmeztetett, csípőjét az enyémhez nyomva, miközben lassan fokozta a tempót, amitől halkan zörgött az ajtókeret, én pedig hangosan nyögtem Joey karjában.

– Szereted a puncim, Joe?

– Imádom a puncidat.

– Mennyire?

– Molloy.

– Ugyan már, Joe. Beszélj hozzám.

– Nem tudok. – Fájdalmasan felnyögve a vállamra hajtotta a fejét. – Anya odalent van.

– És? – suttogtam, és magamhoz húzva az arcát, szenvedélyesen megcsókoltam. – Mióta érdekel minket, mit gondol?

– Dehogy érdekel – mormolta, és miközben belém hatolt, az ajka mámorító csókban az enyémre tapadt. – De ez az ő háza…

– Ez meg a te szobád – vágtam a szavába, és magamhoz húztam. – És a szobádban most szépen megdugsz, Joey.

A szeme forrón izzott fel.

– A tiéd vagyok – suttogtam, teljesen átadva magam neki. – Bármikor, bárhol, bárhogyan megkaphatsz, mert a tiéd vagyok.

– Jézusom.

– Minden porcikám – leheltem, és ziháló mellkasunk egymásnak feszült. – Szóval, vedd el, ami a tiéd!

Joey szinte vadállati morgást hallatva az ajkával megostromolta az enyémet, és pontosan azt tette, amit kértem.

MÁSODIK RÉSZ

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

Vissza a bajba… úgy értem,
a Ballyba

JOEY

TISZTA IDEG VOLTAM.

Kurvára nem kaptam levegőt, annyira aggódtam a fürdőszobában szöszmötölő húgom miatt.

A mai Shannon első napja a Tommenben, de bezárkózott a fürdőszobába, és olyan régóta volt bent, hogy kezdtem fontolóra venni azt a lehetőséget, hogy elnyelte a lefolyó.

Mert lássuk be, nem valami nagydarab.

Nem is volt ez annyira a valóságtól elrugaszkodott kép.

Egy másodperccel sem bírva tovább a bizonytalanságot, kitártam a szobám ajtaját, végigcaplattam a közlekedőn, és újra bezörgettem a fürdőszoba ajtaján.

– Shan! Siess már! – kopogtam be megint. – Mindjárt szétreped a hólyagom! – hazudtam szemérmetlenül.

– Két perc, Joey – kiáltott ki. Ekkor az ajtóra tapasztottam a fülemet, és hallottam, hogy biztató szavakat mormol magának
a fürdőszoba magányában.

Szegény lány.

– Menni fog – hallottam, ahogy ismételgeti.

Jézusom, piszkosul reméltem, hogy ez igaz, mert én már elmúltam tizennyolc, hivatalosan is felnőtt lettem, vagyis ha legközelebb közbeavatkoznék a húgom érdekében, akkor egyenesen mennék is a corki börtönbe.

Amikor Shannon végre felrántotta az ajtót, és ott állt előttem a kishúgom egy magániskola egyenruhájában, kellett egy pillanat, hogy feldolgozzam a gondolataimat.

– Hogy te milyen… – A torkomra forrt a szó, és a fejemet ingatva méregettem a blézert. Blézer? Ki a franc vesz fel blézert, ha nem esküvőre vagy temetésre hivatalos? Ebből semmit sem értettem. A világ, ahová Shannon belépni készült, olyan, ahová én sosem tartoznék. – …szép vagy – nyögtem ki nagy nehezen. Leszámítva, hogy a húgom idegesnek és rémültnek tűnt, egészen csinos volt. – Jól áll az egyenruha, Shan.

– Szerinted jó lesz így? – kérdezte cérnavékony hangon. A szeme egészen elkerekedett az alig palástolt félelemtől. – Szerinted be fogok illeszkedni?

Nem tudom, de remélem.

Baromira remélem, Shan.

– Kurvára büszke vagyok rád, Shan – mondtam ehelyett, de alig tudtam uralni az érzelmeimet. – Nem is tudod, mennyire bátor vagy.

Ez volt az igazság.

Ahol ő gyengeséget látott, ott én erőt.

Ahol ő félelmet látott, ott én kitartást.

Tőlem eltérően Shannonnak nem kellett módosítania a tudatát, hogy túlélje a világot, amelyben éltünk.

Azt hitte, ő a leggyengébb szem a családunk láncában, pedig ennél távolabb nem is állhatott volna az igazságtól.

A húgom titánból volt.

– Várj csak! – mondtam, és visszasiettem a szobámba. – Adnék neked valamit. – Kihalásztam a pénztárcámat a padlóra dobott farmerom zsebéből, és kivettem két öteurós bankjegyet, majd
visszamentem a közlekedőbe, hogy odaadjam Shannonnak. – Tessék.

– Joey, nem! – utasította vissza azonnal, és elborzadva nézte a kezemet. – Nem lehet.

– Fogd a pénzt, Shannon! – utasítottam. – Csak tíz euró. Tudom, hogy a nagyi adott pénzt a buszra, de azért legyen valami a zsebedben! – Vállvonogatva hozzátettem: – Nem tudom, milyen az a hely, de nem akarom, hogy pénz nélkül mászkálj.

Shannon bizonytalanul mért végig.

– Biztos?

– Gyere ide… – Átkaroltam csontos vállát, és magamhoz öleltem. – Minden klassz lesz – mondtam, de nem tudtam, melyikünket akarom meggyőzni, őt vagy magamat.

Shannon remegve, de minden erejével viszonozta az ölelésemet.

– Ha valaki egy szóval is szarakodik veled, akkor dobsz egy sms-t, odamegyek, és porig égetem azt a kurva iskolát, és minden egyes elit, kis rögbifejű köcsögöt is benne.