A SZERZŐNEK A JAFFA KIADÓ
GONDOZÁSÁBAN MEGJELENT KÖNYVEI:

El Camino

Pillangó a vállamon

Zuhanó repülés

Magyar Camino

Én igen nagy vétkem…

Házasságsirató

Buen Camino – Színezd ki a magad útját!

Tévúton

Megbukott bűvészinasok

Thaiföldi feleség

Tovább az El Caminón

Hamis profil

Magányügy

Asszonymesék

Tangó

Férfimesék

Copyright © Sándor Anikó, 2022

Hungarian edition © Jaffa Kiadó, 2022

Minden jog fenntartva!

Borítóterv Hegyi Péter

Szerkesztő Detre Zsuzsa

Felelős szerkesztő Schultz Judit

Felelős kiadó Jaffa Kiadó

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

ISBN 978-963-475-736-8

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

BEVEZETÉS

Engedjék meg, hogy bemutatkozzam.

Hámori Tamás a nevem, ötvennégy éves, egyedülálló, gyermektelen férfiember vagyok. Huszonnyolc évvel ezelőtt végeztem a Színművészeti Főiskola operatőr szakán, ahová egy szeretetben és törődésben eltöltött gyerekkort követően, az első próbálkozásra jutottam be. Megmásztam a ranglétrát, voltam fotós, kameraman, vezető operatőr, aztán idővel megérkezett az első filmgyári felkérés is.

A pályám, egészen a közelmúltig, töretlen volt és elismert, nyertem már komoly szakmai díjakat, és a filmjeim közül manapság is látható néhány a mozikban.

Irdatlan mennyiségű munka, tengernyi utazás, egész sor nagy találkozás és elválás szegélyezte a máig tartó menetelést, amelynek viszonylag korai hozadéka volt, hogy a feleségem elvált tőlem.

Ja, persze, hiszen nem említettem még, hogy hajdanában nős is voltam. Nem is fogok túl sokat mesélni a házasságomról, mert nem tartozik az életem legfontosabb epizódjai közé.

Talán később elmondom, mi történt az alatt a hat év alatt, amíg együtt voltam Amállal, és miért lett olyan méltatlan módon vége, de ez itt, a történetem elején, még nem érdekes. Legyen most annyi elég, hogy semmilyen szempontból nem volt meghatározó számomra az a kapcsolat.

Gyerekem nem született, és úgy néz ki, már nem is fog. Lefoglalt mindig a munka, meg az a temérdek, parádés élményekkel teli helyzet, ami szükségszerűen együtt járt vele.

Voltak rövidebb-hosszabb kapcsolataim, színésznőkkel, filmes kolléganőkkel, modellekkel, civilekkel, ám másfél évnél tovább a leghosszabb viszonyom sem tartott. A futó kalandokat pedig akkor sem tudnám összeszámolni, ha az életem múlna rajta.

Szeretem a nőket, mindig szerettem, minek is tagadnám. A sors kegyes volt hozzám, sosem szűkölködtem a lehetőségekben. Mindig népszerű voltam a „szebbik nem” tagjainak körében, már óvodáskoromból van olyan emlékem, hogy összevesznek rajtam a kislányok. A középiskolában, ahol egyébként is kétszer annyi lány volt, mint fiú, megesett, hogy egyszerre három lánnyal jártam, akik tudtak egymásról, mégis elfogadták a helyzetet. Inkább úgy, mint sehogy, gondolom… Elköteleződni sosem vágytam, pedig otthon, a szüleim kapcsolatában csupa jót tapasztaltam. Mégsem vonzott a közösködés, az a házasság is csak tévedés volt.

Szerelem? Egyetlen nő volt csupán, akinek kedvéért talán feladtam volna a nagyon is kedvemre való életformát, egy amerikai filmes: Jennifer volt a neve. A produkció maszkmestere volt, gyönyörű latin nő, Pittsburghben találkoztunk, amikor fél évig ott forgattam egy koprodukciós történelmi filmet. Bevándorló szülei mintha a jövőbe láttak volna, amikor ezt a nevet választották újszülött kislányuknak, pedig nem is tudhatták előre, hogy Jennifer felnőttként egy azonos nevű világsztár megtévesztő hasonmása lesz. Olyannyira, hogy megesett, néha tényleg Jennifer Lopeznek nézték, amin jó sokat röhögtünk, ő azonban sosem tiltakozott a melléfogás ellen. Minden alkalommal istenien hozta a hírességet.

A munka végeztével nem is jöttem mindjárt haza, feleségül akartam venni Jennifert. Hogy miért éppen őt, azt utólag csak azzal tudtam megmagyarázni magamnak, hogy talán mert ő volt az egyetlen, aki nem akart hozzám jönni. Szabad madár volt, pont olyan, mint én, aki számára minden kötöttség béklyó. Így soha nem éreztem azt, amit előtte és utána jóformán minden nő mellett, hogy magához akar láncolni. A kritikus másfél évet mégsem élte túl ez a kapcsolat sem, rendhagyó módon nem miattam, így hát hazacuccoltam. Hogy tényleg szerelem volt-e? Véleményem szerint ennek a szónak, abban az értelemben, ahogy általában használják, nincs semmi értelme. A szerelem számomra valami olyasmit jelentett akkoriban, hogy lenne kedvem sokszor ágyba vinni. Ilyet pedig túl sokszor éreztem már életemben, olyanok iránt is, akikért amúgy nem voltam feltétlenül oda.

Egyébiránt sosem volt jellemző rám, hogy érzelmeket boncolgatnék. Minek nevet adni emócióknak? A hideg kiráz, amikor emberek gépiesen azt mondogatják egymásnak a telefonbeszélgetés végén, hogy: „Szeretlek!” „Én is szeretlek!” Mit jelent ez? Semmit!

Életem nagyobbik felében szentül meg voltam győződve arról, hogy minden emberi kapcsolat érdekek mentén szövődik, és ezt rendjén valónak is gondoltam. Nem hiszek az önfeláldozásban, az önzetlen jótékonykodásban. Lehet szépelegni, kábítani egymást és önmagunkat, de végeredményben mindenki önző. Minden más ámítás.

AZ ELŐZMÉNYEK

Közvetlenül azelőtt, hogy 2017-ben elutaztam Amerikába, vettem Budán, a Böszörményi úton egy pofás kis műteremlakást. Felső emelet, csupa üveg, az isten is nekem teremtette típusú hely. Amióta elváltam, egyik albérletből a másikba költöztem, elegem lett az állandó hurcolkodásból. Úgy terveztem, amíg távol leszek, átépítik a lakást, és a készbe jövök majd vissza, ám homokszem került a gépezetbe. A csinoska építésznővel, aki a kivitelezést levezényelte volna, meggondolatlanul pár éjszakára valahogy összegabalyodtam, ő pedig – nőkre jellemző módon – azonnal túlgondolta a liezont. Hiába tudta, hogy éppen eltűnőfélben vagyok egy időre, hiába, hogy gőze sem lehetett róla, ki fia-borja vagyok, mindjárt hosszú távú terveket kezdett szőni velem.

„Ez most már mindig így lesz?” – tette fel a kérdést a harmadik reggelen, amit akkor elütöttem egy poénnal, közben pedig megjegyeztem magamban, hogy milyen ellenszenvesen tolakodó természet. Hogy lehet ilyen ostobaságot kérdezni pár közepes minőségű kamatyolás után? Mi járhat egy nő fejében ilyenkor?

Ő maga ráadásul különösebben nem is érdekelt, csak a neve… Olyan sejtelmes és sokat ígérő neve volt, hogy azt hiszem, annak nem tudtam ellenállni. Égető Napsugár! Nem viccelek, komolyan így hívták. Amikor azonban szembesítettem a kiábrándító valósággal, hogy pillanatnyilag nem tervezek hosszú távú kapcsolatot, annyira bedühödött rám, hogy először elküldött a jó büdös francba, majd az indulásom előtt egy nappal visszamondta a teljes megbízást. Áltathattam volna, mondhattam volna, hogy gondoljuk át, amíg távol vagyok, de nem akartam becsapni. Hiszen esélye sem volt nálam.

Így aztán érintetlen maradt a lakásom arra a másfél évre, ami alatt, mint már említettem, még az is megfordult a fejemben, hogy úgy, ahogy van, eladom, és ott maradok Pittsburghben, Jenniferrel. Az a bizonyos kiábrándító valóság azonban ezúttal kivételesen engem kólintott fejbe, így hát hazatérve nem maradt más, mint – amíg a sajátom elkészül – bérelni valahol egy lakást.

A VÖLGY UTCAI HÁZ

A nyolclakásos társasház, amely némi keresgélés után végül fennakadt a rostámon, szintén Budán volt, a Hűvösvölgyi úttal párhuzamos Völgy utcában, ahová már nem hallatszott le a főútvonal forgalmának idegtépő zaja, mégis mindenhez közel esett. Régebben sokat jártam arra, talán még ma is áll az az épület, amelyben neves filmesek tanyáztak. Időnként magam is tárgyaltam ott egy-egy filmszerződésről, és sokszor gondoltam rá, milyen jó lenne valahol arrafelé lakni.

A Völgy utcai háznak szép, nagy kertje, az egyszerűen bebútorozott bérleménynek pedig óriási, L alakú terasza volt, és garázs is tartozott hozzá. Egy középkorú ukrán házaspár adta ki, arra az időre, amíg az idős szülők betegsége miatt kénytelenek voltak visszatérni a hazájukba. Úgy saccolták, körülbelül egy évig lesznek távol, ami pont ideális időtartamnak tűnt a saját lakásom kényelmes átépítéséhez. Megörültek a jelentkezésemnek, tetszett nekik, hogy se kutyám, se macskám, sőt még csak gyerekem sincs, szerették volna, ha a bérlő nem lakja le a lakást, mire visszajönnek.

Nem szívesen feküdtem volna bele az ukránék ágyába, így mindenekelőtt vettem egy gigantikus méretű franciaágyat, ami hosszú ideje amúgy is alapvető tartozéka volt már nemcsak a lakásaimnak, az életemnek is.

Tudtam – legalábbis reméltem –, hogy rövid időn belül megtelik majd élettel, izgalmakkal, rövid távú, felszínes romantikával, ahogy mindig is szokott.

Finnyás ízlésem van, férfi létemre talán szokatlanul nagy gondot fordítok a környezetemre. Az esztétikum legalább annyira fontos számomra, mint a kényelem, ez anyai örökség. Bár apám szeme is mindenben észrevette a szépet, erről később még mesélek.

Érzelmileg viszonylag hamar túljutottam a pittsburghi csalódáson, bár az önérzetemet azért eléggé piszkálta a szokatlan élmény, hogy ezúttal én bizonyultam kevésnek valaki számára. Addig ez mindig fordítva volt, ehhez a felálláshoz szoktam, emészteni kellett a kivételt. Emiatt még inkább felhatalmazva éreztem magam, hogy elégtételt vegyek a női nemen.

Meg voltam győződve arról, hogy – alapos és kitartó tanulmányozásuknak köszönhetően – már mindent tudok a nőkről. Senki sem bír újat mondani nekem a szerelemről, vagyis arról, amit én e gyűjtőfogalom alá tartozónak gondoltam.

Mindaz, amit most elmesélek, valószínűleg soha nem történt volna meg, ha négy hónappal beköltözésem után, 2020 elején nem üt be a Covid-járvány, ami hosszú időre rám reteszelte a Völgy utcai ház kapuját.

Az Amerikából való hazatértem után szinte azonnal felkértek egy nagyjátékfilmhez, így nemigen volt időm ismerkedni az új lakótársakkal, nem mintha amúgy igényem lett volna rá.

Annyit az ukrántól megtudtam, hogy a házban a mérleg igencsak elbillent a női nem javára.

– Nem fog unatkozni… – mondta, amikor egy percre hallótávolságon kívül kerültünk a feleségétől, és ellenszenvesen kacsintott egyet hozzá.

A harmadik, legfelső emeleten egy család élt, két visítozó poronttyal, mellettük egy egyedülálló, idős férfi, bizonyos Ernő bácsi.

A második emeleti két lakásban egy-egy nő lakott,

az elsőn, közvetlenül mellettem szintén egy nő,

ahogy a földszinten is.

A nyolcadik lakás üresen állt, ki tudja, miért és mióta.

Az épület eredetileg afféle „Kádár-kocka” volt, valamikor a hatvanas években építhették, nulla fantáziával. Ami igencsak jól jött évtizedekkel később, mert így könnyű volt átalakítani. Semmi bonyodalom, semmi díszítés vagy felesleges ciráda, és a lakók szerencsésen ki is használták ezt az adottságot. Legelőször is szigetelték a főfalakat, aztán keskeny, de hosszú teraszokat csatoltak hozzájuk – az enyém például L alakban szinte körbeölelte az egész lakást. A lépcsőházat ízléses burkolattal borították, egy jó szín meg egy jó kerítés, és már rá sem lehetett ismerni az egykorvolt házra. A kert végébe, a magas támfal alá garázsokat építettek. Bárcsak minden kockaházzal megtörténne ugyanez a városban!

Reggelente ezeknek a garázsoknak az egyikében beültem az autómba, és legtöbbször csak késő este értem haza, vagy még akkor sem. Gyakran megesett ugyanis, hogy marasztaltak valahol, és nem volt szokásom az ilyesmire nemet mondani.