P. Howard - Rejtő Jenő

Bedekker csavargók számára

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

Tartalom

Bedekker csavargók számára

Idegenek

[A Baldian család és Kalmár esete]

Garni

Rothschildhoz megyek

Fogják meg!

A karti

Főlépcsőházi lakásunk volt Párizsban

Kikötő

A dokk

A lengyel fiú

Menedékhely

Légió

Csavarfgók a Riviérán

Château d’If

Sötétutasok

Ajaccio

Döcög a koporsó

Utoszó

Előszó

Ma, mikor a világgazdasági krízis, az országok szerint szélsőségesen váltakozó politikai irányzatok és a kivérzett Európa hisztérikus kezdeményezési láza bolyongóknak és próbálkozóknak százezreit közlekedteti a felelőtlen és közelebbi célok nélküli helyváltoztatásnak azon, az eszközökben nem válogatós, elszánt módján, amit csavargásnak neveznek, nem lehet többé úgy kezelni ezt a kérdést, mint a boldog emlékezetű korokban, midőn vándorló óráslegények, facér komédiások, garázda parasztok és a proletariátussá süllyedt kézműiparos osztály egyes elkeseredett csoportjai ténferegtek ilyen megjelöléssel az országúton. Már ekkor is félreismert fogalom volt a csavargás mestersége, amely minden időkben fontos helyet töltött be a civilizáció fejlődésében, de ma, midőn a nagymérvű realizálódás a legképtelenebbnek látszó dolgokra is megtalálta a létjogosultság miértjét, a csavargásról kiderült, hogy nemcsak fontos szerepe van az emberiség fejlődéstörténetében, hanem egyenesen nélkülözhetetlen életformává nőtte ki magát bizonyos osztályok és csoportok számára. Ezen osztályokról és csoportokról elmond hatjuk, hogy a hajszálcsövesség, a közlekedőedények elvét és törvényeit képviselik korunk társadalom-fiziológiájában, és mint a társadalom testét alkotó sejttömegben kimutatható hormonok, ők végzik az elengedhetetlen életfeltételnek ismert diffundációt, létezést megújító mozgással közlekedve a különben zárt egységet képező társadalmi és politikai sejtek között.

Itt látom végre az idejét annak, hogy erre hivatott krónikások felvilágosítsák az emberiséget, a csavargók legősibb, történelmi osztályának jelentőségéről. Milyen nagyszerű mű lenne Merezskovszkijtól[1] mondjuk ilyen címmel: Babylon vagy Hollywood?, vagy Macaulaytól[2] így: Keresztelő Szent Jánostól Byrd kapitányig. Ez a könyv összefoglaló módon ismertetné a szakma történetét és nagyjait. Még a kevésbé tájékozottak is tudomással bírnak olyan dicső kartársainkról, mint Knut Hamsun, Jack London, Gorkij, Saljapin, Hauptmann; hazánkban Lavotta, Csokonai, Kempelen Farkas. Ezek a kitűnőségek rendkívüli hírnevük dacára is csak egy aránylag közepes fontosságú ágazatát reprezentálják a társadalomnak. Zarándok Buddhától, ütközőn közlekedő Vámbéry Árminig, Róma-hódító Szent Páltól az öreg bátyus Rothschildig, pólusainál fogják át az emberiséget fejlődéstörténetének, osztály-kialakulásának gócpontjain keresztül, a haladás valamennyi ágazatában. Homérosz, Bouillon Gottfried[3], Marco Polo, Kolumbusz, Mohamed, Napóleon, Shackleton[4], Chopin és Marconi valamennyien csavargók voltak, sőt mint fejedelmi amatőrök Harun ál Rasid[5], Mátyás király, legutóbb, mint professzionistából lett fejedelem Ahmed Zogu[6] [is], mind, mind közénk tartoznak, végeredményben csavargók voltak. Ahmed Zogu a legfrissebb karrier a szakmában, éppen ezért nagyon népszerű, de hozzájárul a közkedveltségéhez az a körülmény is, hogy a trónon sem feledkezett meg egyszerű múltjáról, amit avval bizonyított, hogy koronázása után legelső gondja volt a közlekedési viszonyok rendezése Albániában. Bölcs számítás is vezette őt ennél a kollegiális gondolkodásnál, mert mint hajdan szakmabeli, tudja jól, hogy a huszadik század lüktető, nagy forgalmú városi életét csak a csavargók beözönlésével hozhatja létre az országban, és szaktársai támogatására csak példás forgalmi viszonyok mellett számíthat. Az ipar tudni is fogja a kötelességét őfelségével szemben, és inváziójával szerencséltetni fogja Albániát, hogy az uralkodó pozíciója megszilárduljon. De elvárja, hogy már a közeljövőben uralkodói dekrétumot bocsásson ki, amelyben mérsékeltebb buzgalomra inti az államvasutak jegyellenőrző személyzetét, és hatályon kívül helyezi a montenegrói Btk. valamint a közigazgatási rendelkezések némely túlzásait, már csak azért is, hogy üdvös példával szolgáljon a többi államoknak, melyek meg nem értő, rideg magatartásukkal gátolják a csavargókat nehéz hivatásuk teljesítésében.

Ha egyes eredmények helyett tehetséges és szerencsés csoportok működését tekintjük, még nagyobb elismeréssel kell meghajtanunk a mai társadalom zászlaját a csavargók előtt. Gondoljuk el az angolszász kartársak teljesítményét, akik a Manhattan-félsziget kopár szirtjein a mai New Yorkot alapították, vagy a spanyol és portugál elődök Dél-Amerika-gründolását, a franciák érdemeit Kanada civilizálása körül, de jómagunk is talán örökre Ménmarót nomád szittya népei maradtunk volna a Meotisz-tenger ingoványai között, ha őseink e tekintetben kevésbé jó vénával lettek volna megáldva. Viszont, ha már idáig értünk e fejtegetések kissé rapszodikus fonalán, láthatjuk, hogy ősidőkben, polgári foglalkozására nézve az egész emberiség csavargó volt, és csak később, mert a fejlődés mindenben megkívánja a különbözőséget, alakult ki az emberiség két nagy fajtája: az egyik, amelyik bolyong, küzd és alapít, a másik, amelyik letelepszik, meggazdagodik és moralizál. De ha mindezek alapján nem lépünk is fel elismertetésünket illetően valamennyi jogos igényünkkel, az már egyenesen égre kiált, és nem tűrhet halasztást, hogy egy olyan nagy lélekszámmal bíró társadalmi osztály, mint a csavargóké a beszélőfilm, a rádió és a repülőgép korában továbbra is nélkülözze a kultúra és a haladás nyújtotta legegyszerűbb eszközöket. Ilyen egyszerű eszköz például a bedekker. Ma már luxusutasok, statisztikusok, közgazdászok és műtörténészek mind könnyen hozzájuthatnak bármelyik ország vagy város igényeiknek megfelelő leírásához, csak éppen csavargók számára nem készült ilyen, holott semmiféle más szakmában nem olyan fontos egy jó bedekker, mint éppen ebben. Szóval követeljük, hogy szerkesszenek nekünk is bedekkert, idegenvezetőt, de olyat, amely a mi szempontjaink figyelembevételével készül. Minthogy e mű sokféle problémája megkívánja a módszeresen értekező, helyes dialektikát, csakis egy tudós, esetleg tudós társaság, amely egy megfelelő tapasztalatokkal bíró szakemberünket is beválasztaná tagjai sorába, készíthetné el megfelelően. Az alábbiakban megpróbálom egy nyers vázlat formájában bemutatni, hogy milyennek képzelem el én ezt a hézagpótló szakmunkát.

Először következne egy bevezetésféle, amelyben végre is tisztáztatna a csavargás, illetve a csavargó fogalma és tevékenysége. Mi a csavargó? A csavargó olyan egyén, akit sem erkölcsi, sem anyagi kapcsolatok nem kötnek egy helyhez. Mi a csavargás? A fenti állapot külső megnyilvánulása egy lelki gátlásoktól mentes, folytonos helyváltoztatásban, amelyre nézve csak külső, illetve formai okok bírnak befolyással. Arra a kérdésre is megfelelne a bevezetés, hogy miért vannak ilyen emberek, és mi szükség van rájuk. Az első kérdésre megfelel a természet nagy törvénye: az ember sohasem térhet el annyira a legősibb típusától, hogy eredetének minden nyoma elmosódjon. Mint ahogy vannak felnőttek, akik lelkűkben gyerekek maradnak, csak anyaguk, súlyuk és térfogatuk gyarapodott, azonképpen vannak, sőt mindig lesznek emberek, akik magukra öltik a ma ruháit, kötelező formáit, de ezektől a külsőségektől eltekintve szűzi érintetlenségben hordozzák magukban és magukkal, mindenféle füstös városok között bolyongva a szabad legelők és puszták számukra megmásíthatatlan örök törvényeit. Ha nem találnak olyan elhelyezkedést a társadalomban, amely mellett legálisan élhetik a nomád életüket (művész, kutató, vadász, misszionárius, artista), akkor csavargók lesznek, vagy bűnözők. Minthogy a produkálás legtöbb fajtájához egyhelyben való hosszú kitartás szükséges, tehát nem produkálnak, de mert a természeti létezés helyett a kultúra által oktrojált megélhetés eszközeiről kénytelenek gondoskodni, pénzre van szükségük, és itt a kultúrába kényszerített szabad ősök kétfelé oszlanak. Egyik csoportjuk a társadalom elleni anarchiától is hajtva az úgynevezett bűnözők osztályát képezi, a másik, jámborabb elem hagyja békében a társadalmat a maga tekervényes, furcsa útjain, csak éppen megvámolja, amennyire lehet a lármás, nagyképű karaván egyes tagjait. Akik alkalmasak erre a műveletre, azok a csavargók. Hogy mi szükség van rájuk, arra már az előszóban felhozott példák is megfelelnek. De felel rá mindennap az élet, midőn a csavargók közül művésszé és királlyá koronáz naponta embereket, és felel rá a hidrodiffúziós jelenségek köréből vett példa: a sejtek közötti nedvkeringés szabályozása. A csavargók elmélyítik azokat a nemzetközi kapcsolatokat, melyek a késő jövendőben esedékes, ideális, nagy, emberi közösség kialakulásához szükségesek, megismertetik egymással a fajtákat, nemzeteket. A csavargó mint épen maradt ős, kevésbé van érdekelve a ma hajszás, prédát óhajtó életében, tehát mintegy kívülállóan, felülről látja a dolgokat, és így a társadalom keretein belül is hasznos munkát tud kifejteni, ha nem vész el valamerre. A művész, a feltaláló, sok igen nagy politikus, világutazó és vigéc, detektív és tudós, mind egy-egy szabad folyást nyert levezetődése az ősnek a civilizáción keresztül. A csavargó pénzszerzési módját, azt hiszem, valahogy ilyen módon kellene szabatosan meghatározni: igyekszik az útjába kerülő vagy esetleg általa egyenesen megkeresett embertársaival olyan dolgokat elhitetni, hogy azok lelkileg vagy erkölcsileg kényszerítve érezzék magukat az adakozásra. A csavargó tehát városról városra jár, mindenütt lehetőséget keres, melyeket kihasználva képes lesz ősi, nomád jellegét épségben megőrizni és bolyongását zavartalanul folytatni. E célból történeteket mond el az alkalmasnak vélt embertársainak, olyan formában, mintha ezek a szomorú történetek vele estek volna meg, és elbeszéléseit a napi életből vett valóságos motívumokkal valószínűsíti. Erről szólana a bevezetés néhány száz oldalon, bőségesen kifejtve e túlságosan sűrített, adathalmazszerű megállapításokat. Az alapfogalmak tisztázása után sor kerülne a szakmabeli dolgokra. A mű felosztása: I. Lélektani rész (a csavargás alapvonalai), II. Útmutató, vagy hogyan csavarogjunk. Az első rész néhány kötete a múlhatatlanul szükséges általános pszichológiai és elméleti tudnivalókat ismertetné. Ajánlatosnak tartanám Adler[7], Wundt[8] és főként Freud idevágó szakmunkáinak felhasználását, valamint a társadalom és a civilizáció fejlődéséhez Lamprecht[9], Darwin, Szólón[10], Ferrero[11], Hegel, Marx, Smith[12], Keyserling[13] és Vandervelde[14] műveinek felhasználását. A bőséges társadalomtudományi fejtegetések nagyon fontosak, mert a szakma tevékenysége leginkább a polgári középosztály anyagi kiaknázására szorítkozik és működése csak úgy járhat eredménnyel, ha tisztában van azokkal a gazdasági és történelmi körülményekkel, amelyek ezt az osztályt erkölcsi, lelki és szellemi életével együtt olyanná tették, amilyen ma. Követni kell tehát az útján a parasztlázadások kezdetétől napjainkig. Aprólékos boncolgatás alá kell venni a döntő jelentőségű nyolcvanas éveket, Metternich és Guizot[15] csendkedvelő politikai hagyományain tökéletesedett szecessziós államgépezeteket, melyek Bismarck ismeretes egy csepp olajától mindenfelé kifogástalanul szuperáltak, bármily ócskák voltak. Ezt a kort, amely Dreyfus, Wagner és Edison jegyében hatékonyan segítette elő az ipari reformok által megindult nagymérvű pauperizálódásokat[16], nevezhetjük a reálmiszticizmus korának. Ez volt a nagy felfedezések és nagy panamák dicső kora. Ekkor érkezett a kontinensre az első hatalmas, amerikai áramlat, amely hatása alá kerítette és új jelleggel ruházta fel a biedermeier óta egyre korhadó polgári társadalmat. A hetvenes, nyolcvanas években egyre nagyobb mértékben lett úrrá ez az exportált jellem: a smokk[17]. Követni kell azután ennek a vadonatúj, vénen született társadalomnak az útját Sedantól Trianonig. Mélyenszántó fejtegetésekkel kell elemezni azt az agyrázkódást okozó zuhanást, amellyel átmenet nélkül kerültek az Alt-Wien-i muzsikákkal átszőtt Óperenciás világból a Lindbergh[18]-Dekobra[19]-féle materiái-romantika korába, Lenin és Mussolini költészetének hatása alá. Csakis ilyen analízisek alapján lehet otthonosan dolgozni a polgári osztályok valamelyikéből származó ember újabban egyre különösebbé váló lelkivilágában. Ezután következne egy legalább kétkötetnyi értekezés a nemzetlélektan köréből, a népek szokásairól, lelkivilágáról, gondolkozásmódjáról. Kifejtené például, hogy a merev, német gondolkodás, sekélyes lelki élet, precízség! mánia egy több száz éves, nyomasztóan súlyos katonai diszciplína következményei, tehát a finom hatásokra felépített hosszú és elégikus történetek (emigráció, numerus clausus, szülők halála stb.) hatástalanok, és inkább a technika és harcászat köréből merített elbeszélések lehetnek előnyösek, kizárólag szűkszavú kivitelben (rokkant, sorsüldözött feltaláló stb.). Vagy a francia egyéniség, amelyen ellentétes történelmi és irodalmi korszakok hatása érezhető. Udvariasságuk még Bourbon örökség, szeszélyes liberalizmusuk, a brumaire 18. emléke és Napóleon valószínűtlen karrierje századokra megfeküdte a fantáziájukat…

Idegenek

Minden ember idegen, aki külföldön tartózkodik. Külföld alatt azokat az országokat értjük, ahol más nyelvet beszélnek, más kosztot főznek, és a rendőrség ellenőriz bennünket. Azt nagyon nehéz meghatározni, hogy az ember hol van otthon. Viszont az, hogy hol van idegenben, fel sem sorolható tömeges variációval. Nem egzakt, de találó arra a kérdésre, hogy kicsoda, hol és mikor idegen, így felelni: majdnem mindenki, majdnem mindenütt, majdnem mindig. Ezzel szemben a tapasztalatlan utazó idők múltán rájön arra, hogy fordítva is lehet definiálni. Az ember jóformán sehol sem idegen, de ezt sajnos általában csak akkor érzi, mikor olyan helyen van, ahol az idegenforgalom sokkal nagyobb csoportot jelöl meg. Budapesten például az ember idegennek érzi magát felperese ügyvédjénél, ahol először van életében, és tíz percig tárgyal dr. Rezeggel a halasztás miatt. Párizsban rájön, hogy ő alapjában véve magyar és dr. Rezeggel szemben nem idegen, hanem honfitárs, akinek a lakásában viszonylag otthon volt. Azután Szíriában egy angol és egy francia mérnök társaságában, misztikusan csillogó, furcsa szemek, rideg, bagariaszínű, bennszülött arcok között tudjuk mind a hárman, hogy Londonban, Párizsban és Budapesten egyaránt otthon voltunk. Mert itt mind európaiak vagyunk, ellenszenves idegenek.

Az európai idegeneket három csoportra szoktam osztani. Az első csoport rangban és sorrendben a társasutazás gyűjtőfogalom alá tartozó, úgynevezett általános idegenforgalom-külföldiek képezik. Ezek mindenütt idegenek. Nem lehet tudni, hogy hol a hazájuk, mert olyan öltözékben járnak, amely a világ minden táján alkalmas arra, hogy csoportosulást idézzen elő. Hangosan beszélnek, mutogatnak, barátságos mosollyal integetnek idegen embereknek az utcán, és feltűnő ismertetőjelük, hogy állandóan egy Kodak fényképezőgép lóg le a hasukig. Lehet, hogy az ágyban sem teszik le. A politikai uborkaszezonban, az utóbbi években annyit magasztalták az idegenforgalmat, annyit hangoztatták a fontosságát, hogy ezeket az átutazókat végtelenül elkaparták. Miután egy yorkshire-i biciklikereskedő tizenhatféle kedvezmény kombinálásával eljutott Velencébe, nyomban a konzulátussal fenyegetőzik, ha kevésnek találja a borjúszelet mellé applikált köretet. Különben is olyan dölyfösen és olyan trópusi eleganciával sétál a Szent Márk téren, ahogy Stanleyt ábrázolták egykor az ifjúsági regényekben. Parafakalapja is van. A társasutazások révén Európában újabban váratlanul fellendült a trópusi kalapipar. Nagyon csalódnék, ha rövidesen nem lenne uralkodó nyári divat Európában. Ezért érthető, Kovács úr nem dobja el Velencében a casque-et[20], hanem hazahozza, így hurcolják be, mint valami járvány, Európa legészakibb országaiba is a trópusi kalapot. Most még nem merik hordani. Valószínűleg úgy csinálnak, mint a cigány a lopott süveggel: éjjel felkelnek az ágyból és viselik kissé a trópusi kalapot. De előbb-utóbb valamit tenni kell ezekkel a kalapokkal. Néhányan nekibátorodnak. Csak az kell, hogy valaki elkezdje, a többi már megy magától. Egy szép júliusi napon a Ring Café teraszán parafakalapban fognak bridzselni. Azután már nem sok választja el őket a burnusztól. Már látom, amint a Margit hídon át sivatagi karavánok igyekeznek a Palatínus strandfürdő felé. Csak nevessenek. Én már látom. Egyelőre gyűlnek a kalapok, egyelőre meghúzzák magukat az előszobaszekrény tetején, a gyerekszobában, vagy ahova eltették őket a társasutazásról hazatérve. Gyűlnek, gyűlnek.

A második csoporthoz az egyszerű, külföldön dolgozó hivatalnok, mérnök, nyomdász vagy rajzoló tartozik. Itt él évek óta csendesen, szerényen. Bántja ugyan, ha furcsán vigyorognak rá, mert metéltnek vágja össze a spagettit, de nem törődik vele, tisztában van a népszokások relativitásával, hogy Budapesten viszont a külföldit csodálják, amikor kanalából csavarja fel a méteres tésztákat. Csendes, szerény, nem kérkedik azzal, hogy idegen, sem azzal, hogy otthonosan érzi magát idegenben, esetleg a mellényzsebében magával visz egy kis paprikát, vagy feltűnés nélkül otthagyja a kevert salátát, nem dicséri hangosan az országot, amelyben él, és nem szidja titokban. Tudja, hogy ő idegen, örül, ha pénzt keres. Nem kérkedik a saját nemzeti szokásaival, ha ez feltűnést kelt, de nem is ölti magára az idegen ország legősibb szokásait, ami esetleg olyan bántó benyomást tesz, mint valami karikatúra. Úgy veszi a környezetét, ahogy van, és igyekszik szerényen elhelyezkedni benne. Ezzel a fajtával, amely szerencsére a többség, nincs semmi baj.

Van azonban egy különös típus, amelyik alkalmazkodik. Az okos. A szónak abban a különösen torzított értelmében, amely a határozatlan névelő indokolatlan használatával képezi a rendes melléknévből az argót. Ez a barátom, akiről alább szó lesz, ilyen határozatlan névelőt kapott Budapesten az eszét dicsérőjelző mellé. Ő egy okos. Ő az, aki nyomban asszimilálódik, ha megérkezik valahova. Kiszáll a vonatból, átadja poggyászát egy hordárnak, vesz egy újságot, és már asszimilálódik. Lehajtja a kabátgallérját, vagy felhajtja, aszerint, hogy körülötte mi a népszokás. Megfigyeli, hogy a hölgyet ebben az országban jobb oldalra engedik-e, vagy mindig a járda belső oldalára. Megfigyeli, milyen jelvényt viselnek az emberek a gomblyukukban, milyen nekidőléssel könyökölnek a pulthoz, ha eszpresszót isznak, hogy emelik a karjukat üdvözléskor, és hány órakor reggeliznek. Mindezt híven lemásolja, kedvenc ételeivé avatja az idegen ország nemzeti eledeleit, és miután felépült első gyomorhurutjából, abba a kissé ódon, de nagyon tiszta kávéházba jár, ahol a város őslakói még a saját honfitársaiktól is elkülönülnek.

Első nap találkozom vele és örömmel csap le rám:

– Maga most jött? Igazán? Még sohasem volt Milánóban? Nagyon jól fogja érezni magát! Elsőrangú város! Ne vegye le a kalapját, mert azt itt a legnagyobb melegben sem szokták, viszont a kabátját gombolja ki, mert az igazi olasz így hordja.

– De kérem, én budapesti vagyok.

– Az mindegy. Most Olaszországban van. Itt az emberek nem gombolják be a kabátjukat, mert árkádok alatt járhatnak az esőben, és nem kell félteni a ruhájukat, hogy megázik.

– Hol vannak itt árkádok?

– Bolognában, Firenzében, általában Dél-Olaszországban mindenütt. Milánót ugyan teljesen modernné építették, de még néhány évtized el fog telni, amíg az emberek becsukják a kabátjukat.

– Nézze, Tátrai úr, hagyjon békén! Én most bemegyek valahová, megeszem egy rántottat.

– Ugyan, ki eszik itt rántottat! Nézze, itt a sarkon kap friss osztrigát, négy darab öt líra, ezt szokták tízóraizni. Csak jöjjön, jöjjön! Majd meglátja, hálás lesz nekem.

És visz, ragad magával az őslakónak azzal a rutinjával, ami egy ősz nápolyi halászt túlszárnyal az olasz jellegzetességek domborításában. Tudj' Isten miért, törvényszerűnek tartja, hogy az ember ezredéves népszokásokat feltűnés nélkül viseljen a városban, mint egy jól szabott zakót. Végre ajánl valami kedvemre valót, itt nagyszerű narancslevet lehet kapni, helyben préselik ki a gyümölcs nedvét. Szódavizet akarok hozzátenni és porcukrot, mire Tátrai elpirultan mentegetőzik olaszul a pincér előtt, és nekem még magyarul is csak súgva meri mondani, hogy ez itt valóságos szentségtörés, elrontani a friss narancs ízét cukorral. Megiszom. Nagyon savanyú, nem ízlik. Tátrai diadalmasan néz rám: na, mit szól, jó mi? És tovább cipel, mert igazi olasz nem szokott leülni a kávéházban, csak úgy állva issza meg a feketét, a vermutot, vagy narancslevet cukor és szóda nélkül, nyitott felöltőben, kalappal a fején. Kellemes este van, át kellene olvasnom a magyar lapokat, és különben is alig állok a lábamon a fáradtságtól. De Tátrai cipel magával, mert most megmutatja nekem, hogy mit csinálnak ilyenkor az igazi olaszok, azok az igazán régi, egyszerű ősszülöttei a félig már lebontott ősi Milánónak, és elvisz egy helyiségbe, ahol zöld bugyogóban orosz nők énekelnek, olajszag van, és ételnek csak egyféle különleges csigasalátát szolgálnak fel erős paprikával.

– Na, mit szól? – Mondja ugyanazzal a diadalmas mosollyal. – Ugye, gyönyörű város?

– Mit tudom én, hogy milyen város! Mondja, hol kapok szódabikarbónát?

– Ugyan, ki vesz be itt szódabikarbónát? Jöjjön velem, itt a patika, és jegyezze meg magának ezt a szót, szanpellegrino.

– De én szódabikarbónát akarok!

– De az igazi olasz csak szanpellegrinót használ. Itt van, tegye el, fogadja el tőlem, kérem ajándékba! Itt csak ezt ismerik, ha mást kér, akkor rögtön látják, hogy külföldi. Viszontlátásra!

– Várjon, Tátrai úr! Hol lehet itt jól reggelizni?

– Van egy elsőrangú hely, negyedóra villanyossal a maga szállodájától. Oda menjen holnap.

– Jó kávé van?

– Kávét nem lehet kapni, de kitűnő pizzát adnak. Igazi olasz étel: félig sült lángos túróval, paradicsommal és szardellapasztával. Nyolckor eljövök magáért. Ajánlom magamat!

– Halló! Kérem a portást! Százhúszas szoba beszél. A számlát! Azonnal elköltözöm!

[A Baldian család és Kalmár esete]

1.

A szilveszteréji tombolás fáradt zsivajjá hagyott alább, ahogy az éjszaka lassan a hajnalba ért, és az emberek részint elázva, részint berekedten, talán már csak a virtus kedvéért hömpölyögtek az utcákon gesztikulálva, énekelve, ordítozva. Az Unter den Lindenen elvonultak a maszkák, és nyomukban a felolvadt rendőri kordonok mögül összeverekedtek a tömegek. Az utcát vastagon borította a konfetti, az emeletekről fürtökben lógtak le a színes szerpentinszálak és itt is, ott is bengáli fáklyák fénylettek fel misztikus lobogással. Ahogy Kalmár ezen az éjszakán ilyen óriási ünnepségben, mint a berlini szilveszter, olyan ágrólszakadt lelkiállapotban, amilyen a magyar művész nyomorúsága, ment a városban óriási fények, felhőkarcolónyi lármák, kavarodva torlódó emberáradatok közepette az ő speciálisan halálos fiatalságával, legszívesebben talán megölte volna magát, ha nem lett volna olyan végtelenül fáradt, még ehhez is végtelenül fáradt és kihalt belülről. Olyan kihalt, hogy ebben a kihaltságában már szomorú sem bírt lenni, már fájni sem tudott benne semmi, már nem is élt, csak létezett, szinte motorikusán, kizárólag fiziológiai értelemben, meggyőződés, sőt öntudat nélkül. Különösen nyomasztóvá tette ezt a napot az, hogy szilveszter december 31.-éré esik. Ha ezt a napot azzal a szemponttal nézzük, hogy másnap elseje van, és ha még hozzágondoljuk, hogy elsején költözködni szoktak, és ehhez a művelethez nemcsak egy olyan lakás szükséges, amelyben lakott az ember, hanem olyan is amelyben lakni fog, akkor megérthetjük ezt a különösen szomorú helyzetet, ahogy Kalmár ezen az éjszakán, mint már említettem, az elkeseredésnek azon a fokán állt, midőn az ember nem is szomorú, már nem is keserű, csak megy, megy egy ilyen tumultuózus éjszakában zsibbadt lábakkal, gondolatok, emóciók és élettartalom nélkül, abban a halálosan felelőtlen állapotban, amelyben már nem tartozunk senkihez, legkevésbé önmagunkhoz, s leginkább a pillanatokhoz, amelyek éppen elmúlnak. Sajátsága a berlini szilveszternek, hogy az emberek legszívesebben az utcán tartózkodnak, legszívesebben tíz-húsz helyen is megfordulnak egy éjjel, mindenütt isznak, mindenütt ölelkeznek és mennek tovább, özönlenek a hosszú sugárutakon, gyerekes tréfát csinálnak, ilyenkor kirobban belőlük az a sokféle elfojtás, amiben egész éven át élnek a pontos, kedélytelen, józan német emberek, így történt, hogy Kalmár is ivott, sok helyen, itt is, ott is kínálták, átölelték, brúdert ittak vele. A fiúktól már a kora esti órákban elvált, újabban elkeseredettebb volt irányukban, de leginkább nagyképűségüket utálta, értelem nélküli hangos vitájukat. Aztán egy ismeretlen nő, akit leszólított, egy feltűnően szép, előkelő nő biztató társaságában folytatta az útját. Betértek vagy két helyiségbe, és végül a nő egyszerűen eltűnt. Még több társaságba keveredett és összevissza ivott mindenfélét, de berúgni nem tudott, csak a gyomra émelygett szörnyen, és talán az sem az italtól, hanem inkább mert maga az élet volt ilyen émelyítő. Az agya is fájt, egész kissé, de kínosan, az irtózatos lármától, a röpködő bengáli fáklyáktól, az óriási portól, robajtól, üvöltözéstől, a mindenfelé hulló szerpentintől és konfettitől. Szeretett volna hazamenni, ha létezett volna valahol egy szituáció, amely számára megfelel e fogalomnak. De régi lakására már csak a poggyászaiért mehet, új lakása nincs. Fogalma sem volt, hogy mit tesz ilyen helyzetben egy fiatalember, aki nem csavargó, aki iskolákat végzett, aki polgári jóléthez szokott. Ott állt egy ilyen nagyvárosban álmosan, émelyegve, szédelegve, szeretett volna lefeküdni, és ebben a pillanatban az volt a helyzet, hogy belátható időn belül nem juthat fedél alá. Sőt úgy tetszett előtte tizenhárom márkájával a zsebében, hogy itt, ebben a drága városban soha többé nem juthat fedél alá. Mert arról, hogy a Schlafstellének nevezett ötvenpfenniges hálóhelyek valamelyikére menjen, szó sem lehetett. Hogy olyan ágyneműn aludjon, amit előtte már sok ember használt, hogy olyan szobában pihenjen, ahol sok idegen, rossz szagú szegény emberrel lenne együtt, ennél már sokkal előbb választotta volna a Spree folyó mélységét, vagy hogy nagyobb mélységet mondjak, valamelyik tízemeletes áruház tetejét trambulinnak, ahonnan fejest ugorhat a boulevard-okra. Mert ötven pfennig és tizenhárom márka között átmenet nem létezett. Az ágyrajárás és a hónapos szoba között legfeljebb valamely hotelről lehetne szó, ahol ezért a pénzért egyetlen éjszakát tölthetne el. Így tehát tizenhárom márkával a zsebében szegényebb volt a koldusnál, mert az legalább tudja, hogy micsoda, hogy koldus. Ahogy hajnal lett, fokozatosan alábbhagyott a túlzsúfolt utcák tremolója, ahogy hazaszéledtek a járókelők, enyhe zsivajjá lankadt a dübörgés, már megjelentek az utcaseprők, hogy megkezdjék a farsangi szemét eltakarítását, és megjelentek az első villanyosok. Először is megreggelizett. Betért egy kávéházba, amelyben természetesen, mint ez január elsején kora reggel lenni szokott, egy lélek sem volt, csak a pincérek ásítoztak fáradtan álldogálva, csak egy öreg néniké sepregetett. Miután megreggelizett, újra kiment az utcára, amelyen azok a járókelők, azok a különösen zord éltű emberek jártak, akik ezen az éjszakán is aludtak. Kalmár a hajnali bohém bűnös szégyenérzetével jár közöttük. Gondolkozott. Tizenhárom márkáért lakást itt egy hónapra nem kap. Leelőlegezhet ugyan egy lakást belőle, és odaköltözhet, viszont, ha két nap alatt nem fizet, akkor megint kiteszik. És hogy nem fizet, az előre látható. Tíz márkáért ugyan kaphat már szobát hotelban, de ez csak egy nap, viszont tíz márkából szűkösen ki lehet jönni három napig. És egynapi alvásért adjon háromnapi evést? Igen, felelte önmagának nyomban és energikusan. Belülről igazi polgári úr volt, büszke és zárkózott, előkelő és szomorú, abból a fajtából, amelyik nemcsak a világnak, hanem önmagának is, négy fal között is, egyedül a gondolataival is úr. Megvetette a gyomorembereket, akik képesek lennének az ő helyében átizzadt ingben, rendes mosdás nélkül járkálni az utcákon, ahelyett, hogy egy hotelbe mennének, csak azért, mert egynapi hotel árából három napig ehetnének. Elment tehát a Spittelmarktra, hajdani lakására, és elhozta kis kofferjét szóra sem érdemes tartalmával, így indult el, hogy hotelt keressen. Már talált is hotelt, már indult is befelé, de szerencséjére mielőtt átnyújthatta volna a tíz márkát, hirtelen egy zseniális ötlete jött. Visszalépett a hotelból, és megindult a Friedrichstrassén lakást keresni. Már ez magában véve is megdöbbentő, mert a Friedrichstrasse és környéke, az úgynevezett Centrum, minthogy ez a kereskedelmi gócpontja Berlinnek, albérlők részére igen drága. Ötvenhatvan márkába is kerül egy szoba. Már ez magában véve is rejtélyes, sőt ijesztő, hogy miért nézi Kalmár a kapuba kitett cédulákat, sőt egy dúsgazdag külföldi szakértő nyugalmával hetven- és kilencvenmárkás albérleteket tekint meg sorjában, és az egyik helyen azért megy el, mert keskenynek találta a szófát. Keskenynek találta a szófát egy hetvenöt márkás szobában. Keskenynek találta tíz márkával a zsebében, amire barátai azt mondták volna bizonyára, hogy elmebajos. Sőt, hogy szemtelen. Kalmár azonban ezt olyan céltudatosan művelte, hogy hinnünk kell, miszerint nem önsanyargatásból járta végig szegényen és fáradtan ezeket a kitűnő szobákat. Kalmár ritkán cselekedett valamit ok nélkül, és jelenleg is annyi tudatossággal és nyugalommal végezte a lakáskeresést, amely ennél az embernél, aki mindig is lenézte a bohém csínyeket, arra mutatott, hogy van valami terve. így ért el a Puttkamerstrasséra. Ez egy egészen rövid utca, a Friedrichstrassét és a Wilhelmstrassét köti össze. Berlinben a kiadó lakásokat egy fekete betűs, vörös tábla hirdeti. Ilyen táblákat a trafikban árulnak néhány fillérért, és az olvasható rajtuk: