Arne Dahl

JÉGZAJLÁS

Fordította: Torma Péter

A mű eredeti címe: Islossning

Copyright © Arne Dahl, 2021

Published by agreement with Salomonsson Agency.

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2026

Magyar fordítás © Torma Péter, 2026

Minden jog fenntartva; a műnek részletei sem közölhetőek,

és semmilyen formában nem sokszorosíthatóak

a jogtulajdonos engedélye nélkül.

Tilos a mű mesterséges intelligenciához köthető felhasználása,

beleértve a generatív MI-technológiákat is.

ISBN 978-963-614-901-7 (papír)

ISBN 978-963-614-902-4 (epub)

Megjelent az Animus Könyvek gondozásában, 2026-ban.

Az Animus Könyvek a Central Kiadói Csoport tagja.

Felelős kiadó: Marosi László

www.animuskonyvek.hu

A kiadó az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja.

Szerkesztette: Havadi Krisztina

Felelős szerkesztő: Ágoston Szász Katalin

Korrektor: Kalocsai Judit

Borítóterv: Csernák Ákos

Tipográfia, e-book: Scriptor Kft.

I.

1

A szemkötő ellenére olyan, mintha mindent látna. Mindent, ami a csendben történik.

Az előkészületeket.

Meglepően nagy a csend. A nyári éjszaka illata. Semmi más. Sem vízimadarak, sem szúnyogok, sem baglyok, egyáltalán semmi hangját nem hallani a természetnek.

Még csak a homok sem ropog a szék lábai alatt. Egyik szék lába alatt sem.

Nagyon fiatal. Nem is fogja fel teljesen, hogy mi vár rá. De előre kiokosították. Tudja, hogy ez mind az ő javát szolgálja.

Fájni fog.

De meg fogja érni.

Ezt mondták neki: hogy meg fogja érni.

Olyan kicsi, és máris az áruláson töpreng. Azon, hogy mi is az árulás, hogy vannak-e árnyalatai. Hogy nem ez-e itt a legsúlyosabb árulás, amit csak el lehet képzelni.

Mintha a szemkötőn át is látná a partot. Ahol homokkal dobálják egymást, a vízbe vetik magukat, négykézláb bekecmeregnek a csónakba, felmásznak a síkos sziklaszirtekre, majd lesiklanak, mint egy csúszdán, beverik a feneküket, a víz alatt úsznak színes kövekre vadászva.

Különösen csendes a nyári éjszaka.

Aztán halk zúgás üti meg a fülét, éppen csak hallható. Talán egy motoré? Újra elhallgat.

Úgy gondolja, sötét van. Sötétnek kell lennie. Valamikor akkortájt lehet, amikor a napkorong néhány órára lemerül az ismeretlenbe a láthatáron túl. De valójában… fogalma sincs.

Ám valami növekszik benne. Nem képes irányítani.

Két dolog is növekszik egyszerre.

Az egyik a rémület, a félelem, a rettegés. Tudja, hogy mindez az ő javát szolgálja, de nem akarja, hogy fájjon. Nem akar várni a fájdalomra.

Gyűlöli azt, ami a júliusi éjszaka következő perceiben történni fog.

És ebből születik az a másik dolog, ami növekszik benne. A harag. Az árulás miatti harag. Akármilyen kicsi, tudja, hogy ez sosem fogja elhagyni őt.

A harag éget lyukat a szemkötőbe, és ezért lát ő mindent.

Látja a partot a nyugodt víz mentén, látja a vízből dölyfösen ágaskodó szirteket, látja az erdőszélt, amely fűrészfogú sziluettként szeli át a látóterét a víz túloldalán.

Mindent, amit nem lát, a retinájába égeti a harag.

Hirtelen valami megcsikordul a homokon. Nagyon tisztán hallja.

Mintha egy másik időből akarna belépni valaki.

2

Március 4., szombat

Mintha az egész lényét kiszívták volna az idő résén keresztül, és vegytiszta kínnal helyettesítették volna.

Az őrült fájdalmon át egy szóra próbált rátalálni. A szavak megnyugtatnak. Meg kell nyugtatniuk. Muszáj megnyugtatniuk.

A lassúság, amellyel a kezek az egyelőre szótlan valakihez közeledtek, lehetőséget adott neki, hogy módot találjon a kifejezésre.

Gimnasztika. Akrobatika két vízszintes bot között. De nem botnak hívják őket. És mi a neve ennek a szertornának?

A másik nyilván látta, hogy el akarja terelni a figyelmét. Hogy ez voltaképpen egy kerülő út. Nehogy a fájdalom a hatalmába kerítse, és lehetetlenné tegye a tényleges mozgást.

Női szám ez? Vagy férfi? Férfiasnak érződött. Milyen férfi tornaszámok vannak? Talaj, nyilván. Lólengés, gyűrű. Ugrás? Ugrás van? De ezt az izét a botokkal, ezt hogy hívják? Korlát?

Igen, korlát. Tényleg. És hónapok óta az első fájdalommentes pillanatát élte át, amikor megjelent a szeme előtt a szó.

Rúd.

A keze, ami fenntartotta, elernyedt, és épp csak meg tudta ragadni a két rudat. Mintha a végtelenbe nyúltak volna.

A két rúd között felbukkant egy arc, egészen közel. A nő szája mozgott, mintha lelkesítően kiabált volna. De ő semmit sem hallott, az a száj számára teljesen néma volt. Az érzékelőberendezésén nem maradt hely a hangnak. Mindent elfoglalt a fájdalom.

Mégis megtette az első lépést. Az első saját lépését. A rudakon lógott, és egy kicsikét előbbre küzdötte magát. A fájdalom túl nagy lett a testéhez, úgy érezte, kiszivárog a bőrén át, és sistergő aurát von köré. Mégis tett egy újabb lépést.

És még egyet.

Vad tekintettel meredt a rudak közt hátráló női arcra, és mintha ez a mániákus tekintet lyukat ütött volna az aurán, amelyen át bejutott a hang. Hallotta magát, ahogy üvölt valamit, ami a könnyeivel vegyülve ráfröccsent a női arcra.

A nő fürgén közelebb lépett, és elkapta a derekát. Az arcától csupán néhány centire azt mondta:

– Ne adja fel, Desiré, már majdnem a felénél van!

Valahogyan sikerült ellöknie magától a fehérbe öltözött testet, és azt sziszegnie:

– Ne nevezzen Desirének.

Azzal megtette a következő lépést.

*

Molly Blom körülnézett a szűk utcácskán, amely az Åsögatan vörös faházaihoz vezetett. Már majdnem sikerült átvészelni a telet, csípős, hideg március eleji szombat volt, és Blom tudta, hogy az életkedve perceken belül több mint a kétszeresére nő majd. Ahogy belépett a stockholmi Södermalmban, a Ploggatanon álló ház kapuján, eltűnődött rajta, vajon hogy történhetett ez. Korábbi létezése egyetlen pillanatában sem merült fel benne egy ilyen élet gondolata – és most ez volt számára minden.

Mi lett az álmaiból?

A fokokat kettesével szedve iramodott fel a lépcsőn, és a szeme előtt felrémlett egy elveszett világ. Crossfit, önvédelem nőknek, vér, veríték és könnyek. Mire felért az utolsó lépcsőfokra, az a világ elpárolgott, és itt maradt helyette ez a szürkébb és hidegebb. Ez viszont majd mindjárt felderül.

Becsengetett. A férfi, aki ajtót nyitott, nem látszott éppen derűsnek. És még kevésbé kipihentnek. Annál hangosabban hortyogott a mellkasán a hordozóban lógó kisgyerek.

– Szereti a vizet – makogta artikulálatlanul a férfi.

– Egy szót sem értek abból, amit mondasz – válaszolta Molly Blom.

Sam Berger kihúzta magát, és továbbra is a gerincét ropogtatva megmagyarázta:

– Egész éjszaka folyattam a vizet. Egyedül így sikerült elaltatnom. A pazarlás még a legkevesebb.

– Nálam mindig jól alszik – hazudta Blom.

– Akkor talán együtt kéne élnünk – vetette föl Berger, és kiemelte bő féléves kislányukat, Myrinát a hordozóból.

Blom elvette tőle, és érezte, ahogy felderül. Fény gyúlt benne, és kivilágított belőle.

– Ne morogj már – mondta gyengéden. – Hadd gondolkozzam.

– Először nyom nélkül eltűntél, és kilenc hónapig gondolkoztál – válaszolta Berger. – Most meg már majdnem ugyanannyi ideje gondolkozol. Azért ez jó sok gondolkodás.

Lefejtette magáról a hordozót, és berakta egy szatyorba, amely az előszoba egyik sarkában álló babakocsiról lógott. Blom óvatosan letette az alvó Myrinát. Berger tett felé egy lépést, finoman megfogta a karját, és mélyen a szemébe nézett:

– Van egy közös gyerekünk, Molly, jól meg is vagyunk együtt. Kábé mindennap együtt dolgozunk. Miért nem lépünk eggyel tovább?

Blom most az egyszer nem fordult el tőle.

– Tudod, hogy mi történt – mondta.

Berger elengedte. Vett egy mély lélegzetet.

– Annak semmi köze hozzánk. Egyszer muszáj lesz…

– Az egy jel volt – szakította félbe Blom. – Még mindig próbálom feldolgozni. Időt kell adnod nekem.

– Aki tette, az felszívódott, Molly – mondta Berger, és újra megfogta a karját. – Semmi nyoma.

Blom keményen a szemébe nézett, teljes erőből félreütötte a kezét, és ráordított:

– Ott találtuk Őzike levágott lábát az ágyban, amiben dugni akartunk, bazmeg!

Szavai visszhangja összevegyült Myrina álmos gügyögésével, és követte őket a liftbe, majd le a liftaknán.

Sam Berger sokáig nézett utánuk.

*

A rudak már nem látszottak a végtelenbe nyúlni. Noha fehéren izzó látása ide-oda forgatta és hajlította őket, alig pár méter hosszúak voltak. Mostanra már leírhatatlan volt a fájdalom. Megkéselte őt, tönkreüvöltötte a hallójáratait, kénbűzt árasztott, ürömíze volt, lángvágóval égette belülről a szemüregét. De akkor is tett még egy lépést.

Aztán megpróbált még egyet lépni, de az már olyan volt, mintha két vérző csonkon akarna járni, a padló közvetlenül a csupasz ideget nyomta és dörzsölte, a csontot és a húst.

Elesett.

Biztos volt benne, hogy elesett.

Ám szabadon lebegett a két rúd között.

Erősen tartották – biztonságosan, szilárdan –, felemelték, és kényszerítették, hogy újra megfogja a rudakat. A könnyei között látta a női arcon mozogni a szájat. Nem hallott semmit. Felordított:

– Nem bírom tovább! Nagyon fáj!

A sötét szemek végigmérték. Aztán megérkezett a hang is:

– Akkor adja fel a picsába, és majd meglátja, mennyivel jobb lesz.

A harag, már-már a gyűlölet hajtotta tovább előre a rudak között. A megvetően néző arc úgy lebegett előtte, akár a délibáb: amikor utolérte volna, elsiklott előle, és megint elérhetetlenné vált.

A nő arca mellett megjelent egy férfiarc is, erőteljes szláv vonásokkal, és egy R alakú heggel az orcáján. Ez erőt adott neki. El akarta érni. Meg akarta ölni.

Apró léptekkel verekedte magát előre. Szikrát hányt minden milliméter. Már majdnem elérte a férfiarcot, amikor azon áthatolt egy női hang, és ezt ordította:

– Még egy lépést! Gyerünk, Őzike!

3

Március 5., vasárnap

A márciusi hajnal fénye elárad a hófoltos szirteken, amelyek az egy-két jégtáblával pettyezett vízfelszínből törnek fel. Némelyik jégfelület elég sima ahhoz, hogy visszaverje az első reggeli napsugarakat, és szabálytalan ütemben beküldje őket a panorámaablakon át a sötét szobába.

A szoba állapotából ítélve az időjárás akár be is törhette volna a szoba ablakait, de mind sértetlen, a tél legrosszabbja már elvonult. A helyiség hideg és sivár, csupa por, csak néhány zsámoly áll benne egy alacsony, hosszú asztal körül, amelyen egy régi, elhajított jegyzettömb hever.

Minden pihen az erősödő derengésben. Minden csöndes.

Aztán kinyílik a lakás ajtaja.

A bebotorkáló férfi egészen fiatal; fekete ruhát visel, és mélyen a fülére húzott sötétszürke sapkát. Reszket a hidegtől, a padlón álló fűtőtesthez megy, és a maximumra tekeri. Aztán az asztalhoz lép, és a karját keresztbe fonva dörzsölgeti magát, hogy felmelegedjen. A keze mocskos.

Embervértől mocskos.

Embervértől csöpög.

Az asztalra dobja a vadászkést, és lerogy az egyik zsámolyra. A hajnali fény olvasáshoz még mindig túl gyenge, de ahhoz nem, hogy ki lehessen venni a sötétvörös foltokat a kék-zöld kockás abroszon, amely újabbnak látszik, mint bármi más a szobában.

A fiatal férfi szeretne hátradőlni, lazítani az éjszaka jéghideg megpróbáltatásai után, de a zsámolynak nincsen támlája. És talán jobb is, hogy nem tud hátradőlni és aludni. Ébren kell maradnia. Mindenképpen. Különben is, a hideg annyira áthatotta, a csontja velejéig, hogy talán végezne is vele a kihűlés.

Mégis sikerül megnyugodnia, és egy pillanatra elcsodálkoznia.

Elkezdődött.

Mintha kívülről látná, ahogy a kés felemelkedik. Mintha önálló életet élne, úgy folytatja a döfködést. Mikor az arc már megsemmisült, a kés továbbcsúszik a törzsre, a mellkasra, aztán még utoljára vissza az arcra. Nem csak összevissza szurkál, tizennyolcig számol. Aztán abbahagyja.

Különös, hogy tényleg lehetséges volt elkezdeni. Volt vég, logikus vég, csak a kezdet érződött bizonytalannak. Már nem így van. Most már végigviszi ezt a maga által kijelölt végpontig.

A lomha vért szemléli, amely nyúlós cseppekben folyik le a késpengéről az abroszra, és beivódik a szálak közé.

Az a természetellenes vér.

Az undor.

Mozdulatlanul ül, nézi, ahogy az ablaküvegen a tükörképe feloldódik az erősödő hajnali fényben. Mintha eltűnne, beleveszne a természetbe, részévé válna a partnak. Mintha már nem egyén lenne, hanem a sors maga. Éppen mielőtt teljesen eltűnne, szemébe ötlik a saját külseje. Fiatal, friss, életerős – egy ember, aki akár örökké is élhetne.

A látszat néha csal.

Előrehajol, a régi jegyzettömbért nyúl. Véres kezével találomra felüt egy oldalt, és olvassa a pedáns kézírást:

… érzéstelenítés nélkül kell végezni. A bemetszés finom, könnyű, tiszta. A bőrszíjak kitartanak a karok és lábak által kifejtett erő ellenében. A füldugó a legjobb, amit a piacon kapni lehet; amikor leteszem a szikét, egy töredéke sem szűrődik be az üvöltésnek…

A férfi felnéz a jegyzettömbből. Az ablakon túl még világosabb a hajnali fény. Hallja a jégzajlás, az egymásnak ütődő jégtáblák hangját. Földöntúli hang. Dehát ő is itt tart.

A jégzajlásnál.

Az első évfordulóját ünnepli annak, hogy megtalálta a régi noteszt. Akkor szánta el magát. Nagyon különleges módon ünnepel.

Régóta nem nyitotta ki, de jóformán kívülről tudja a tartalmát. Az első szavak, amelyeket most olvas, minden várakozásának megfelelnek. Viszonyokon gondolkodik, költségeken, határtalan gátlástalanságon. Tovább olvas:

…a kezet a belső szervek közé vezetni a bőr-, izom- és kötőszövetrétegek átvágása közben sajátságosan felemelő. Olyan, mint a tudatalattit megérinteni, abban kutakodni, amit az egész emberiség szeretne elrejteni. Valósággal magasztos érzés a hibátlan szervet kézben tartani. Legalább hetvenévnyi megbízható működés van még benne…

Szinte hallja a hangot, amely mintha misét mondana, minden egyes jellegzetes hangsúlyt meg tud különböztetni. Aztán ráun, és nagy erőfeszítéssel sikerül elhallgattatnia.

A fiatalember a kezét nézi. Várakozva. Meglepően nyugodt. Mintha maga a tett nyugtatta volna meg. Mintha a döfések erőszakossága blokkolta volna az idegsejtek hálózatát.

De aztán megmozdul. Remeg.

Most újra érzi, hogy él.

Elfordítja a tekintetét, és kinéz az ablakon. A part téli fényben fürdik. Partvonal, a vízből kimeredő szirtek, erdőszél az öböl túloldalán. Ott történt.

Itt történt.

Az Üzemben.

A bal kezén a vér még mindig nem alvadt meg. Amikor beindul a remegés, az utolsó nyúlós cseppek is lehullanak róla az asztalra. Ráerőlteti a kezét a noteszre, tudja, hogy csak a jobb oldalán van írás; elkent ujjlenyomatot hagy minden bal oldali lapon, amelyet érint, forgatja a lapokat, visszatér a kezdetekhez.

Mindennek a kezdetéhez.

Elolvassa a bevezető szavakat:

Mióta az ember két lábra állt, mióta az emberi tudat megszületett, mióta az elvont gondolkodás kialakult, azóta álmodunk arról, hogy tovább éljünk. Az örök élet álma így vagy úgy része volt minden vallásnak, minden mítosznak, minden legendának a világtörténelemben. Aztán a világiasodás korában az álom elhagyta a mítoszok diffúz világát, majd útközben elhagyta a paradicsomot, a poklot és a purgatóriumot. Az álom itt és most van. Ebben az életben. És már nem álom. Így is túl sokáig fogadtuk el, hogy meg kell halnunk.

Az önelégült hangtól a fiatal férfi belseje reszketni kezd. De a hang már elhallgatott.

A bal kéz még remeg. Amikor becsukja a jegyzettömböt, jól látható kéznyomot hagy a borítóján.

Megmarkolja a kést, kőkeményen az öklébe szorítja, olyan, mintha a markolatból préselné ki a vért. Aztán a kés megnyugszik. A remegés alábbhagy. Minden csak akaraterő kérdése.

Benne már megvan az akarat.

Még csak most kezdte el.

El kell tűnnie mindennek.

A lapnak újra fehérnek kell lennie.

Anélkül, hogy felállna róla, áthúzódik a zsámollyal az asztal rövidebb oldalára. Kezében a késsel felhajtja az abroszt.

Az abrosz dacára az üvegfelületet pára borítja, mintha kiválasztana valamit. A férfi lassan letörli a párát.

Egy nő arcába néz.

A nő gyönyörű.

4

Május 5., péntek

A taxisofőr oldalra fordult, és megkérdezte:

– Biztos benne, hogy jófelé megyünk?

Az út egyre szűkült, az óvatosan zöldülő tavaszi erdő folyamatosan közeledett. A halovány égbolt már a közelgő alkonyatot jelezte előre.

A sofőr nem volt biztos benne, hogy kiteheti-e jó lelkiismerettel utasát itt, a semmi közepén. Hiszen ő tuszkolta be a kerekesszékét a csomagtartóba.

A barna bubifrizurás utas csak bólintott. Tekintete a messzeségbe kanyargó utat fürkészte. Egy pár mankót tartott az ölében, és úgy tűnt, nagyon összpontosít valamire. Nem látszott nyugtalannak, csak fókuszáltnak.

Az erdő ritkulni kezdett. A taxisofőr néhány parkoló autót vett észre nem messze onnan, ahol az út véget ért. Azon túl újabb erdőrész kezdődött. Életnek nyoma sem látszott sehol.

Elment az autókig, és ott megállt. Az utas kinyitotta az ajtót. A sofőr megkerülte a kocsit, hogy kisegítse. Az utas leintette, és lassan felállt a mankói segítségével. Nem úgy nézett ki, mintha sokat használta volna őket.

A taxisofőr nyújtotta a kezét felé, mintha támogatást kínálna. A nő makacsul megrázta a fejét, majd megindult az úton túli erdőrész felé, ahol talált egy ösvényt, és botladozva haladt tovább a fák között.

– Itt várok! – kiáltott utána a sofőr. – Oda-vissza fizette az utat! De most tényleg…?

Az utas befordult egy kiszáradt lucfenyő mögé, egyik mankóját a testének támasztotta, aztán egy fatörzsön megfogott egy kapcsolódobozt, amelyet szinte teljesen belepett a moha. Undorodva visszahúzta a kezét, és ismét megmarkolta mind a két mankót. Föléjük görnyedt, nehezen lélegezve. A fájdalom a lénye része maradt. Csakis a rehabilitációnak, valamint az ápolószemélyzet gondos figyelmének köszönhette, hogy – a gyűlölettel határos haragtól hajtva – eljutott idáig.

De szüksége volt erre. Óriási szüksége.

Muszáj volt újra rendőrré válnia.

Desiré Rosenkvist beosztása rendőrfelügyelő maradt, jelenleg azonban gyakornoki feladatokat végzett. Még csak egy szűk hónapja ment vissza dolgozni, és megértette, hogy irodai szolgálatot kell ellátnia. De ez nem jelentette azt, hogy most már egész életében aktákat kell tologatnia.

Nagyon régóta nem érezte magát Őzikének.

Azóta nem, hogy levágták a lábfejét.

Egyetlen nap leforgása alatt kétszer is.

Mind a kettő jó állapotban megkerült, mindkettőt vissza lehetett operálni, mindössze néhány óra különbséggel. Ez azonban bonyolult eljárás volt, és nem ment komplikációk nélkül.

Egy bő fél év fájdalom következett. Meg harc és visszaesés. Újabb műtétek, sikertelen rehabilitációk, járulékos fertőzések, dühkitörések, fájdalomcsillapítók, amelyektől egészen elbódult, vagy épp ellenkezőleg, amelyeknek semmi hatását nem érezte. Napok teltek el úgy, hogy csak üvöltött. Egész napok.

Belépett a sötétségbe, és már a korai nyugdíjazására készült, amikor Farid, a munkaterapeutája ráförmedt: „Akkor adja fel a picsába, és majd meglátja, mennyivel jobb lesz.”

Tovább küzdött, leginkább azért, mert annyira kiakadt ilyenkor, hogy újra bevillant a sebhelyes férfi képe, az R-rel az arcán. Amikor meglátta őt, mindig sikerült még néhány métert megtennie.

Meg akarta ölni.

És egy bő hónappal később jobb lett. Lekopogta. A vigasztalan rehabilitációs tréning kezdett hatni. Az elszigeteltséget követően, amely szinte remetévé tette őt, újra kimerészkedett a világba. Gyakorolta a vezetést mentősofőr férjével, Johnnyval, aki profi létére olykor nem győzött hüledezni a pedálkezelése láttán, egyedül gurult el a kerekesszékével a Skogås Centrum bevásárlóközpontba, és találkozott olyanokkal, akiket tényleg idő előtt nyugdíjaztak. Azt látta, hogy nem tartozik közéjük. Még nem.

Néhány hét alatt elege lett abból, hogy a régi nyomozások aktáit szortírozza a rendőrség országos műveleti főosztálya, a Noa egy elkülönített zugában. Akkor elkezdett a folyamatban lévő ügyek között keresgélni.

És ezért volt most itt.

Ezért ragadta meg újra a mankókat, egyenesedett fel, csúszott meg a bal mankójával úgy, hogy annak leesett a gumiborítás a végéről, ezért szorította össze a fogát, és küzdötte tovább magát az erdei ösvényen, miközben egyre közeledett az alkonyat. Május eleji este volt, ő meg egy sötét erdőben tévelygett. Egyedül a csökönyösség és egy R alakú heg emléke hajtotta tovább az ostorként az arcába csapó ágak között. A heges arcú férfi volt a kalauza a pokolban.

Az erdő megint megritkult. A tenger eltéveszthetetlen illata hatolt be az ágak közé. Aztán újfajta látvány tárult elé.

Víz. Tavaszi alkony a tenger fölött. Hirtelen erős fény, kis területre korlátozódva, amely ősi áldozóhelyre emlékeztetett. Fehérbe öltözött druidák mozogtak a megvilágított területet borító szögletes ábrák között.

Kibotorkált az erdő szélére, és szemügyre vette a jelenetet a lassan lebukó nap egyre aranyosabban izzó fényében. Partvonal, a vízből kimeredő szirtek, erdőszél az öböl túloldalán.

Igen. Jó helyre jött.

Ráhajolt a mankókra, és néhány perc óta először engedélyezte magának, hogy érezze a fájdalmat. Rossz volt – ugyanakkor viszont messzebbre jutott, mint csaknem egy éve bármikor. Ott állt a mankókra görnyedve, és homályosan látta, ahogy a legnagyobb termetű fehér ruhás druida elindul felé. Már nem járt messze tőle, amikor felkiáltott:

– Őzike! Te mi az istent…

– Hiányzott már, hogy Őzikének szólíts, Robin – zihálta.

– De… – dadogott a nagydarab druida –, de te nem…?

– De – válaszolta Őzike, és sikerült felemelnie a fejét. – Irodai szolgálaton vagyok. Nem is vagyok itt.

– De én azt hittem, hogy… hogy te…

– Meghaltam? Nyugdíjaztak? Nem, Robin, még nem. Semmi sem tarthat távol tőled. Mondd el, mid van.

– Dehát úgy nézel ki, mint…

– Tudom, hogy nézek ki – szakította félbe sötét hangon Őzike. – Mondjad.

Robin odalépett hozzá, és megpróbálta megtámogatni. Őzike eltolta a kezét.

– Homokos a part, Őzike – mondta halkan Robin. – Homokban nem lehet mankóval járni. Hadd segítsek.

Megint a kezét nyújtotta. Őzike most nem utasította el. Ez volt az első alkalom a rehab óta, hogy segítséget fogadott el egy kívülállótól.

Egyik áttörés a másik után, gondolta komoran.

A termetes bűnügyi technikus, az Országos Törvényszéki Szakértői Központ egyik legjobb embere óvatosan vezette őt a parti homokon. Őzike még kinézett a tengerre rendesen is, mielőtt mindenre leszállt volna a szürkület.

Aztán ott álltak a holttest előtt.

Fényszórók egész koszorúja világította meg. A közelben a fehér ruhások különféle helyszínelési vizsgálatokat végeztek.

Az áldozat harmincas férfi volt, egyértelműen golyó ütötte sebbel a homlokán. Őzike nem látott rajta más sérülést. Szőke volt, jóképű és jó alakú, a lábán vitorlázócipő.

– Közelről lőtték le – mondta Robin, miközben továbbra is támogatta Őzikét. – Egyetlen lövéssel, amennyire meg tudjuk ítélni.

– Az a pulóver… – mondta Őzike.

Robin megvonta a vállát:

– Az ujján ott van a Nautica márka. Ezenkívül alig van valamink. Egy cipőnyom sincs a homokban. Valaki nagyon alaposan feltakarított maga után.

– Emlékszem a Nauticára – mondta Őzike. – Amerikában a vitorlázó sznobok megvesztek ezért a márkáért. Létezik még?

Robin lassan ingatta a fejét.

– Nem létezik, hogy ezért jöttél ide, Őzike. Ne mondd, hogy a Nauticáért.

– Nem – ismerte el Őzike. – Csak látnom kellett.

– A hullát?

Kiszabadította magát. Tett néhány ingatag lépést, miközben a mankói a homokba süppedtek. Elnézett a sötét part felé. Az öböl túlpartján egyik-másik házban fény égett.

Robin utánament. Teljes jókora testsúlyát beleadta, hogy kihúzza a mankókat a homokból.

– Beszélj még a hulláról! – kérte Őzike.

Robin megint vállat vont. Mintha az egész sziget megrázkódott volna.

– Nemigen van mit elmondani – felelte. – Feltehetően valahol máshol lőtték le, aztán ideszállították, valószínűleg kocsival. Úgy néz ki, hogy nem közvetlen közelről kapta a lövést, mert nem roncsolt a bemeneti seb széle. De azért közelről. Enyhe elfeketedés a bőrön, égés nyoma. Kilencmillisnek tűnik, a kimeneti seb jóval nagyobb, tehát nem maradt meg a golyó. De az az érzésem, Őzike, hogy téged igaziból nem a hulla érdekel.

Őzike az egyre halványabb fényben Robin szemébe nézett, és rájött, mennyire hiányoztak neki az intelligens és éberen gondolkodó beszélgetőpartnerek.

– Igazad van – válaszolta. – A látkép érdekel.

– A látkép? – kérdezte Robin, mintha nem ismerné ezt a szót.

Őzike a part felé intett, a vízből kiálló kövek, a túlparti erdőszél felé. A mozdulat következtében kicsúszott a kezéből a mankó, és ő tehetetlenül elvágódott a homokon.

Robin felsegítette, és félig támogatva, félig emelve kormányozta biztosabb pozícióba. Közben átnézett a válla fölött, a lassan már feketedő erdőbe vezető ösvényre.

Őzike újra megmarkolta a mankókat. Fogást talált a valóságon. Robin szemébe nézett, és megkérdezte:

– Nem ez az első, ugye?

– Ezt hogy érted? – kérdezett vissza Robin.

– Egyre gyakrabban dolgozom olyanokkal, akik tényleg nem értik, amit mondok – felelte Őzike a lába fájdalmával viaskodva. – De te nem tartozol közéjük.

Robin vágott egy grimaszt, és megint elnézett Őzike válla fölött.

– Semmi mással nincs krimináltechnikai egyezés – mondta.

– De te tudod. Ugye tudod, Robin?

– Én azt tudom, amire tudományos bizonyítékom van. Mást nem.

Amikor a technikus tekintete harmadszor kalandozott el a válla fölött, Őzike megunta, és előrehajolt a mankókra:

– Értem, hogy történik valami a hátam mögött. De az most még egypár pillanatig le van szarva. Csak egy igent vagy egy nemet kérek, Robin. Első gyilkosság ez itt, vagy nem?

Robin nagy levegőt vett, és azt felelte:

– Nem.

– Nem?

– A véleményem, bizonyítékok nélkül és jegyzőkönyvön kívül, az, hogy nem. Ennek az elkövetőnek nem ez az első gyilkossága.

– Köszönöm – mondta Őzike, és nagy nehezen megfordult.

A sötét erdőszélen egy taxisofőr állt zseblámpával és egy üres kerekesszékkel.

Őzike behunyta a szemét. Hiába próbálta visszatartani, szorosan összezárt szemhéjai között mégiscsak kibuggyant a könnye.

5

Május 24., szerda

A tengeröböl tavaszi napfényben fürdött. Innen fentről olyan volt az alakja, mint a sziklák közé szorult cápának. Az öböl környéki hajótulajdonosok közül csak kevesen bocsátották vízre kis kedvencüket, a vízre kinyúló mólók a cápa testébe fúródó tüskékre emlékeztettek.

A kép felgyorsult, északra attól a ponttól, ahol az öböl hirtelen véget ért. Egy kastély állt ott, amely fenségesen festett a májusi napsütésben. Ez szinte törvényszerű volt az Edsviken északi végében. A látómező lesüllyedt, és visszafordult a nyugati part felé, mindenféle villákat hagyott el, majd egy elhagyatott rész úszott be a képbe, füves térség, amely egészen a közvetlenül a parton álló kis házacskáig tartott. Ezután oszlopokon nyugvó móló következett, amely a háztól nyúlt be a vízbe.

Most először látszott a képen ember. A férfi a mólón állt, és egyre nagyobb lett. Távirányítót tartott a kezében, a móló korlátján pedig egy laptop egyensúlyozott veszedelmesen. A férfi hamarosan az egész képet betöltötte. Aztán már csak egy hatalmas kéz látszott belőle.

Sam Berger elégedettséget érzett, ahogy megfogta a kis drónt. Végre ráérzett az irányítására. Letette a távirányítót és a pókszerű repülő szerkezetet egy asztalra, elvette a laptopot a korlátról, és bement a teljesen felújított csónakházba.

Molly Blom valószínűleg a szobájában ült, de ezt nehéz volt megmondani az ajtórésben látható mozgásokból.

Ugráló mozgásokból.

Berger maga állította fel az ugrálóhintát, és biztos volt benne, hogy megfelelően rögzítve van. Mégis mindig rémület fogta el, amikor a kislánya a végsőkig nyújtotta a fekete gumiszalagokat. Leguggolt az ugrándozó, egyévesnél is fiatalabb testhez. Bár a kislánya mindent beleadott az ugrálásba, közben megőrizte a pókerarcát. Kifejezéstelen, már-már unott arckifejezése csak akkor változott meg, amikor Bergeré a létező legrondábbra húzódott. A koncentrációja azonban olyan mély volt, hogy a förtelmes grimasz is csak egy minimális mosolyt csalt ki belőle. Berger óvatosan előrenyúlt, nehogy az ujjai Myrina orrocskájába ütközzenek, amikor a kislány előrelendül. Elég esetlen arcpaskolgatás lett a végeredmény.

Elnyomakodott az ugrándozó testecske mellett. Blom valóban az íróasztalnál ült, és éppen gépelt valamit.

– Kezdek belejönni – mutatott ki a móló felé Berger.

Blom felnézett, és elfintorodott:

– Az ókori római civilizációt a tunyaság és a paráznaság buktatta meg. A miénket az internet és a drónok fogják.

– Hétvégén szükség lesz rá – válaszolta tömören Berger. – Közelebb jutottál a ciprusi barátunkhoz?

Blom kissé megbillentette a fejét.

– Egyre közelebb jutok – felelte. – Mindenesetre semmi okunk azt feltételezni, hogy törvényes ügyben jár itt. Panajotisz Szkarparisznak szép hosszú bűnlajstroma van Cipruson. Főleg gazdasági bűncselekmények. De azért erőszakosak is.

– Ez valószínűleg megmagyarázza, miért akar válni a felesége…

Berger és Blom elhallgattak, és csendben nézték egymást.

– Ki gondolta volna… – szólalt meg végül Berger.

– Mit ki gondolt volna?

– Hogy a négy láb közül, amiken a mi ingatag kis vállalkozásunk áll, a leggyengébb fogja a legizgalmasabb kihívást jelenteni.

– Miért, te azt hitted, hogy a biztosítási csalások fogják?

Berger vállat vont.

– A biztosítási csalások felderítése továbbra is a Båthuset Security AB legerősebb lába. Viszont az ember azt hinné, hogy az egyik legklasszikusabb magánnyomozó-iparág, a hűtlenségi ügyek már kihalófélben vannak. Ez most már nem is szokott érv lenni a válóperekben.

– Európának ezen a részén nem – mondta Blom, és oldalt váltott a webböngészőben. – De Cipruson nagyon nehéz elválni. Egy nőnek magát az érseket kell meggyőznie arról, hogy a házassága tönkrement. Ha a férj nem impotens, erőszakos vagy hűtlen, akkor legalább öt évig tart a dolog.

– Hacsak az embernek véletlenül nincs bizonyítéka – bólogatott Berger.

– A foglalás megvan – intett Blom a képernyő felé. – A Sjösala Spa luxuslakosztálya, „ahol a sarkon túl vár a mennyország”.

– Na meg a feje fölött. Hacsak nem húzza le a redőnyöket.

– Ez az egyik szűk keresztmetszet – mondta Blom. – A másik a kütyüd manőverezőképessége. Vagy inkább a tied.

– Még van pár napom, hogy finomhangoljam.

Egy darabig hallgattak, átgondoltak mindent.

– Nincsen olyan rizikó, hogy belekeveredünk valami komoly szarba, ugye? – kérdezte végül Berger. – Valami orosz–ciprusi bűnszövetkezet? Mert nekem már pont elegem van a maffiából.

Blom a lehető legnagyobbra fújta fel az arcát, majd lassan kiengedte a levegőt, és közben a fejét rázta.

– Semmi jele annak, hogy Panajotisz Szkarparisz több lenne úgynevezett kétes üzletembernél. Ahhoz nyilván elég vastag, hogy Manolina, a felesége rendes díjazást tudjon ajánlani nekünk, de közvetlen maffiakapcsolatot nem látok. Ami persze nem jelenti azt, hogy nincs is…

– Na és maga Manolina Szkarparisz asszony?

Blom megint a fejét rázta.

– Büntetlen előéletű, és más sem utal ilyesmire. Fent van a Facebookon. Larnakai háziasszony, negyvenhat éves, két kamasz gyerekkel. Egy csomó kép a gyerekekről különféle életkorokban és öltözékekben. Igyekszik feldobni a mindennapjait, de a sorok között látszik az unalom, és valami félelem is. Itt-ott van pár közös fotó is a Szkarparisz házaspárról, de nem szikrázik körülöttük a levegő. Általában olyan messze állnak egymástól, amennyire csak lehet.

– Ha Panajotisz maffiózó lenne, nyilván kerülné, hogy képek kerüljenek fel róla a Facebookra. Vagy hogy a felesége egyáltalán rajtuk legyen.

Egymásra talált a pillantásuk.

– Akkor megnyugodtunk? – kérdezte Blom legalább annyira saját magától, mint Bergertől.

Berger lassan felhúzta a vállát.

– A biztonsági bizniszben utazunk – mondta. – Semmi sem kockázatmentes. De itt most elég alacsonynak néz ki a kockázat. Elhisszük Manolina háttérsztoriját?

Blom az ablakhoz lépett, és kinézett a pázsitra, amelyen az újonnan lerakott kavicsos ösvény kígyóként tekergett a telket körülvevő kerítésig. A pázsit mindkét végén nyárfák nyújtóztak az ég felé. A fák már kizöldültek, és a zsenge nyárfalevelek olyan hangosan susogtak, hogy idebent is hallatszott.

Blom anélkül, hogy levette volna a szemét a látványról, így válaszolt:

– A sztorija hihető és összefüggő. Manolina Szkarparisz véletlenül meglátott egy SMS-t, amit egy bizonyos Helena küldött. Helena angolul írt, egyszerűen, mindenféle feltűnő szmájlik nélkül. „Elmegyünk a Sjösala Spába a szokásos csodálatos hétvégére?” Manolina levonta a logikus következtetést, meglátta az esélyt arra, hogy egy füst alatt véget vessen egy rossz házasságnak és rátegye a kezét a fele vagyonra, és megkeresett minket.

– És miért pont minket?

– A neten talált ránk. Gondolom, mert elég közel vagyunk a Sjösalához…

– Ez aztán az érdem – jegyezte meg fagyosan Berger.

Blom felemelte a kezét, és hozzátette:

– És azért is, mert az å betű cuki.

– Újabb kikezdhetetlen érv.

Myrinára esett a pillantásuk, aki fáradhatatlanul ugrált a hintájában.

A szorongás enyhe fuvallata söpört végig rajtuk egy korábbi eset miatt; mindketten tisztán látták a másikon is. Akkor a lányukat kis híján elrabolták. És egy hősnő mindkét lábát feláldozta érte.

Berger végül leszögezte:

– Myrinát mindenesetre nem hozhatjuk ide többet.

Blom a szemébe nézett:

– Továbbra sem vagyunk többes szám.

6

Május 26., péntek

Őzike a folyosó végén ült, és a Kronobergspark reggeli zöldjét bámulta, amikor a dombtetőn felbukkant a nemezise. Innen messziről olyan volt, mintha a feje szélesebb lenne, mint amilyen magas, és jókora bajsza, valamint hátranyalt haja egyaránt ragyogott a napfényben.

Conny Landinnak hívták, rendőrfelügyelő volt, és azóta számított Őzike nemezisének, amióta ő idekerült a műveleti főosztályra, és Landin lett a főnöke. Renyhesége és tunyasága eleinte legfeljebb idegesítő volt – folyamatos gátló tényező –, ám a katasztrófa óta a helyzet teljesen elmérgesedett. Miután Őzike visszajött dolgozni, a főnöke úgy bánt vele, mint egy gyakornokkal. Életében nem volt még ennyi papírmunkája.

Landin hot dogot eszegetett, miközben lustán ballagott a rendőr-főkapitányság épülete felé.

Őzike nem tudott róla túl sokat. Annak is a nagy része szóbeszéd volt. Valamivel fiatalabbnak látszott hatvannál, azt beszélték róla, hogy egyszer volt nős, de gyereke nem született, és sohasem költözött el Stockholm Hökarängen nevű déli elővárosából, ahol a gyerekkorát töltötte. Szabad idejét, amiből meglepően sok állt a rendelkezésére ahhoz képest, hogy a Noa nyomozója volt, egy pitbull terrierre fordította, akinek állítólag szintén Noa volt a neve.

De ez akár legenda is lehetett.

Őzike a testes alakot szemlélte, aki valamiféle farmeröltönyt viselt, és erről mindjárt a hetvenes évek jutottak az eszébe. Conny Landin úgy nézett ki, mint aki egy másik korszakból egyszerűen átsétált az ezredforduló rossz oldalára. De ha ugyanolyan eszméket vallott is, mint egy átlag hetvenes évekbeli zsaru, ezt remekül elrejtette a gyáva bürokrata álcája mögé, aki mindenhonnan a legegyszerűbb kiutat kereste.

Amikor Landin végre leért a Polhemsgatanra, keresett egy kukát a hot dog maradékának, majd felbámult a tavaszi verőfénybe, Őzikének az az érzése támadt, hogy egyenesen őrá néz. Ösztönösen hátrébb húzódott, de továbbra is figyelt. Nem valami feszültség mutatkozott a főnöke arcán? Valami, ami olyan erőfeszítést követelt volna, amilyet még sosem látott tőle?

Amikor Landin újra megindult, Őzike is elfordult. Végiggurult a főkapitányság folyosóin, vissza a sarokba, ahol a papírokat szortírozta. Szó szerint a közös iroda legeldugottabb zugába rekkentették el, egy kerekesszékhez igazított íróasztalhoz, amivel gyakorlatilag az országos műveleti főosztály határvidékére lett száműzve. Ráadásul félig kitakarta őt – és ezzel az ő látómezejét is – egy széles könyvespolc. Nemcsak szakmailag került a partvonalon túlra, hanem térben is. Földrajzilag.

Úgy adódott, hogy odafelé menet el kellett gurulnia a régi irodája előtt, és beleshetett a néha félig nyitva hagyott ajtón. A bent ülő férfi legfeljebb harmincéves lehetett, és igazi aktakukacnak látszott.

Ráadásul Örjannak hívták.

Őzike sokáig volt távol, arra koncentrálva, hogy összerakja tönkretett testét, de rájött, hogy a látása, ha sikerül fókuszálnia, nagyon is éles. Változás előtt álló világot látott. A hatalmat átvették az adminisztrátorok. A főtevékenységek háttérbe szorultak. Az egészségügyben, az iskolákban, a rendőrségnél, az újságírásban, a színházban, a filmben és a művészetben egyaránt az iparosok törtek előre. Azok, akik a hatalmat többre értékelték a kreativitásnál.

De persze rosszul is láthatta.

Őzike begurult az íróasztala mögé, az egyik papírhalomra nézett, és mélyet sóhajtott. Ez volt a letisztázott és digitalizált régi nyomozások napi termése. Neki bizonyos szempontok szerint selejteznie kellett volna őket, de most rájuk sem akart nézni. Kihúzta az asztal fiókját. Pillantása a fényképre esett, a férfiarcra, amellyel mindig szemben találta magát, az R alakú hegre, ami folyton továbbűzte őt. Ez a lendület azonban újabban megcsappant, Őzike új motivációra talált.

A Stockholm-térkép felé fordította a tekintetét, amely a széles könyvespolc felé eső oldalán lifegett, egy méterre a szemétől, és rejtve mindenki más elől a közös irodában. Ő pedig nagyon szerette volna, ha rejtve is marad. A térkép ugyanis néhány centire elállt a polctól, és az alján volt egy zsinór.

Ahogy korábban is oly gyakran tette, ferdén kihajolt, hogy belássa az egész irodát. A távolban lézengett egy-két alak, de ettől eltekintve tiszta volt a levegő.

Meghúzta a zsinórt, mire a Stockholm-térkép felgördült. Mint egy redőny.

Egy nyomozás volt mögötte.

Mivel közel ült hozzá, ő a kis mérete ellenére is jól látta. Más számára viszont gyakorlatilag észrevehetetlen volt. A fényképeket a legkisebb formátumban nyomtatta ki. A táblázat három rubrikából állt: Március 5., Április 5. és Május 5.

Minden rubrika alatt természetfotók helyezkedtek el. Látképek. Mindhármat személyesen Robintól, a bűnügyi technikustól kapta, és szinte teljesen egyformák voltak. Partvonal, vízből kiálló szirtek, erdőszél a túlparton.

Jó, a helyszínek nem voltak annyira jellegzetesek, csak Stockholm környékén ezerszám akadt ilyen hely, de ott volt ez a dolog a dátumokkal. És az is elég szokatlan volt, hogy mindhárom áldozat azonosítatlan.

Őzike szemügyre vette a fotókat. Képek a felfedezésük helyszínéről – ami feltehetőleg nem esett egybe a meggyilkolásukéval –, valamint a boncolásokról. A modus operandi nagyon különböző volt: az első esetben nagy számú késszúrás, a másodikban fojtogatás, a harmadikban pedig egyetlen lövés a homlokba – annál a férfinél, akit Robinnal együtt látott három hete, a homokon tett veszélyes kirándulása alkalmával. Azóta aktiválta lassan, de biztosan a saját kis nyomozását.

Idősebb férfi, fiatal nő, fiatal férfi. Valami összekötötte az áldozatokat – azonkívül is, hogy pontosan egy hónap különbséggel ölték meg, és nagyon hasonló helyeken hagyták ott őket.

És erre senki más nem figyelt fel.

Ha egy rendőr egyedül van az elméletével, akkor rendszerint téved. Ez Ockham borotvájának rendőrségi változata. Őzike mindig is e szerint az elv szerint végezte a munkáját. És persze ő is tévedhetett most.

De nem hitte.

Halk köhécselést hallott, és kinézett a könyvespolc mögül.

Conny Landin tornyosult az íróasztala fölé. Őzike még a térképet sem húzta le. Landinnak ugyanis ahhoz, hogy meglássa a titkos nyomozását, át kellett volna hajolnia a számítógép monitora fölött, és pontosan a megfelelő szögbe fordítania a fejét, márpedig az effajta tornagyakorlatok ismeretes módon nem képezték részét Conny Landin vezetői stílusának.

– Szóval, Desiré… – kezdte, és megsimította széles, húsos arcán ülő bajuszát. – Olvastam a beadványodat – folytatta Landin elnyújtva. – Ez volt a harmadik ugyanennyi hét alatt. Én megértem, hogy unatkozol, és úgy érzed, muszáj visszatalálnod a rendőri munkához. De egy sorozatgyilkosról szőtt összeesküvés-elmélet a visszatalálásnak éppen az ellentéte.

– Én csak annyit állítok, hogy van összefüggés a gyilkosságok között – mondta Őzike. – Te beszélsz sorozatgyilkosról.

– Mert az érvelésedből ez következik, Desiré. – De más az elkövetések módja, és az áldozatok között sincs semmi kapcsolat. Te is tudod, hogy egyetlen sorozatgyilkos sem viselkedik így. És éppen egy nagyon durva gyilkossággal van dolgunk. Örjan vezeti a nyomozást, és beleegyezett abba, hogy csatlakozz hozzá mint nyomozóasszisztens.

Őzike pillantása a régi irodája felé révedt.

Örjan. A harmincéves aktakukac.

– A tumbai baltás gyilkosságról beszélsz? – kérdezte.

– Egy igazi ügyről! – tört ki Conny Landin. – Jól ismert profi bűnözőről, nyomokról, gyanúsítottakról. Egy olyan ügyről, ami vezet valahová.

– És a három parti gyilkosság?

– Azokat visszapasszoltam az illetékes körzeteknek. Igaziból sosem voltak a mi ügyeink. Alig jutottak el ide. Különben is mind a három zsákutca. Sehol semmi nyom.

– Ne csináld már, Conny! Ez azért van, mert rosszul vizsgálták őket. Három különböző nyomozó. Komolyan visszaadtad őket Norrtäljének, Vällingbynek meg a jó ég tudja, kinek? Akkor sosem lesznek megoldva!

Conny Landin nyomozó kihúzta magát, és a nyakát nyújtogatta. Aztán újra végigsimított impozáns méretű bajuszán. Láthatóan a megfelelő szavakat kereste.

– Lehetséges, hogy nem teljesen érted, mit akarok mondani, Desiré. Mivel még mindig törékeny vagy, a legnagyobb óvatossággal válogattam meg a szavaimat.

Törékeny, gondolta Őzike, és azon tűnődött, vajon milyen lehet az arckifejezése. Landin folytatta:

– De akkor hadd fogalmazzak világosan! Megtiltom neked, hogy tovább foglalkozz az, ahogy te nevezed, „parti gyilkosságokkal”.

Őzike fújtatott egyet, és a fejét rázta.

– Úgyhogy most csupán annyi a kérdés, hogy szeretnél-e a továbbiakban is régi aktákat pakolászni, vagy csatlakozol Örjan csapatához. De rendesen kell viselkedned. És most van szükségem a válaszodra.

Őzike mélyet sóhajtott, és hallgatott. Aztán bólintott.

– Azt akarom, hogy egyértelműen mondd ki – szólt rá Landin, gunyoros kis mosollyal a szája szegletében.

– Igen – felelte Őzike zordan. – Segítek Örjannak az agyonbaltázott alkoholista ügyében. Igazi szakmai kihívás lesz.

– Akkor legyen így – nyugtázta Landin, és sarkon fordult.

Miközben Őzike nézte, ahogy elcammog a végtelen közös irodán át, azon tűnődött, vajon értette-e az iróniát a válaszában. Landin nemigen szokta észlelni a rejtett jelentéseket.

A tekintete visszasiklott a három rubrikára.

Március 5., Április 5. és Május 5.

Behunyta a szemét.

Amikor újra kinyitotta, halványodni érezte a három ügyet. Talán tényleg kicsit elsiette a visszatérést a rendőrséghez. Talán megváltoztatta őt a rehabilitáció sajátos magánya. Vagy talán csak berozsdásodott.

Lehúzta a nyomozati anyag elé a Stockholm-térképet, és hosszasan nézte. Tekintete az északi elővárosokat fürkészte.

Talán mégiscsak van egy lehetőség.

7

Május 28., vasárnap

Bár a májusi szél észak felől fújt, még így is elég meleg volt ahhoz, hogy ki lehessen ülni a mólóra. Külön asztaloknál ültek, külön eszközök előtt, és az őket elválasztó tér végtelennek tűnt. Berger finombeállításokat végzett egy nagy rákra emlékeztető szerkezeten, míg Blom a laptopjába mélyedt.

Az egész jeleneten visszafogott nyugalom uralkodott, amit éppúgy lehetett összetartozásként érzékelni, mint fegyverszünetként.

Egy szélroham felkapta a drónt Berger asztaláról. Berger elcsípte a levegőben, és ugyanekkor megszólalt Blom:

– Készen vagyok.

Berger próbálta hipnotizálni a drónt, hogy maradjon az asztalon, majd átment Blomhoz, aki megnyitott egy videót.

Először a tenger látszott rajta. Egy homokdűne mögött bukkant fel, a parton sétálgató sirályok rajával együtt. A madarak egyszerre fordították a fejüket a kamera felé, aztán szárnyra kaptak, és közelebb jöttek.

– Szarul mértük fel a terepet – jegyezte meg Berger.

– Megnézhettük volna a dűne túloldalát is – ismerte el Blom.

Némelyik sirály vijjogott, ahogy közeledett, mintha felismerték volna az égbe emelkedő lényt, míg mások, feltehetőleg fiatalabb példányok, olyan közel mentek hozzá, hogy meglökték az eszközt, és a kamera dülöngélni kezdett. Ez háromszor történt meg, aztán a sirályok érdeklődése elszállt, és a raj szétszéledt. Talán ezt nevezik érettségnek. A drón a fenséges magányban álldogáló kúriaszerű épület felé indult.

– Majd később megvágom, hogy itt kezdődjön – mondta Blom.

A kúriához közeledve a drón hirtelen lelassított. Minimális sebességgel siklott a terjedelmes és ódon tető fölé.

A többi mintha lassított felvételen ment volna. Minden kétdimenziós lett. A kamera lefelé irányult, tetőcserépről tetőcserépre vándorolt végtelen egyhangúsággal, míg aztán felbukkant a homályos háttérből kiemelkedő díszléc. A kép mindjárt mélységet kapott. Harmadik dimenziót.

Nem is akármilyet. Egy tetőablak mögött, ott, „ahol a sarkon túl vár a mennyország”, egész luxuslakosztály terült el. Senki sem húzta le az elektromos redőnyt.

Pontosan a tetőablak alatt egy ágy állt. Az ágyban egy kövérkés férfi feküdt, aki a Panajotisz Szkarparisz névre hallgatott. Csakhogy nem volt egyedül. Aranyszőke hajzuhatag terült szét legyezőként a napsütötte párnákon. Minden valószínűség szerint a szép Helena volt az, ami pedig köztük történt, azt közösülésnek nevezték még valamikor.

A pár az ágyban pozíciót váltott. Amikor Helena orálisan kezdett ügyködni, már premier plánban látszott az aktus.

– Ügyes zoomolás – szólalt meg egy hang a hátuk mögött.

A drón elszállt a nagy tetőablaktól, Berger és Blom pedig heves mozdulattal hátrafordult. Meglehetős előítéletességgel megállapították, hogy a behatoló jelentette potenciális veszélyt erősen korlátozza a kerekesszék, amiben ül.

*

A vendég tekintete az Edsvikenre vándorolt, és egy darabig elidőzött rajta. Jó darabig.

Berger szemügyre vette őt az asztal fölött. Az ő jó öreg Őzikéje volt az – és mégsem. Nyomot hagytak az arcán az átélt események.

Berger annyiszor ment be hozzá a kórházba, ahányszor csak tudott. Nem annyiszor, ahányszor akart – hiszen vállalkozó is volt, és egy csecsemő egyik gondviselője –, de elég gyakran ahhoz, hogy tanúja lehessen volt társa fokozatos felépülésének. És a szenvedésének is.

Az még tartott. Már nem zárta ki Őzikét a játékból, de világosan látszott rajta.

– Hogy kerülted ki a kamerákat? – kérdezte Berger, egy gyors pillantást vetve a szomszédos asztalra, ahol Molly Blom ült a laptopja fölé hajolva.

Őzike Berger szemébe nézett, és épp válaszolni akart, amikor Blom az asztalra csapott:

– Kész! A drónfelvétel kétséget kizáróan bizonyítja a hűtlenséget. Megérkezett Manolina Szkarpariszhoz Larnakába, és remélhetőleg nem fog majd tetszeni az érsek úrnak. A honorárium napokon belül a számlánkon lesz.

Berger lassan bólogatott, aztán várakozva Őzikére nézett.

– A nehezebbik úton tanultam meg, hogy hol vannak a kamerák – válaszolta Őzike.

– Na de kerekesszékben? – értetlenkedett Berger.

– Teljesen belemerültetek a pornóba…

Berger és Blom összenéztek.

– Mit keresel itt, Őzike? – kérdezte Blom.

– Beszélnem kell veletek – felelte Őzike.

Blom átjött Berger asztalához, és leült.

– Azt mondják, visszamentél dolgozni, de ennél többet nem tudok. Bár már az is csodálatos, hogy vissza tudtál menni a rendőrséghez.

– Elméletben az – mormogta alig hallhatóan Őzike.

– Én sem tudok ennél többet – mondta Berger. – De enyhe Conny Landin-szagot érzek…

– Akkor messze túlszárnyaltam az elvárásokat. Csak enyhét?

– Annál talán kicsit erősebbet – ismerte el Berger. – Mit szeretnél?

Őzike a szemébe nézett. Jó ideig ültek így. Aztán elfordította a tekintetét.

– Volna egy lehetőség. Csak nem tudom, hogy…

– Mit nem tudsz?

– Hogy élesek vagytok-e még.

Berger és Blom ez alkalommal már nem csak egy rövidke pillantást váltott.

– Ezt hogy érted? – kérdezte végül Blom.

– Megcsalási ügyek – tárta szét a kezét Őzike. – Szexvideók. Ide jutottatok?

– Ha – kezdte Blom, erősen megnyomva a szót –, ha segítséget kérni jöttél, talán ne tegyél úgy, mintha te még éles lennél.

A két nő néhány feszült pillanatig farkasszemet nézett egymással. Aztán Őzike csak ennyit mondott:

– Touché.

Hátranyúlt, és elővett egy hátizsákot. Némi keresgélés után egy dossziét húzott ki belőle. Finoman megveregette:

– Csak ha van időtök…

Berger és Blom pillantása ismét találkozott. Berger erős kételyt látott Blom szemében.

Ő maga viszont úgy ítélte meg, hogy nagyon is van idejük arra, aki a lábát áldozta a kislányukért. A ciprusi pénz úgyis egyenesben tartja őket egy ideig.

De azt is tudta, hogy Blom ezt nem egészen így látja. Ő távol akarta tartani a Båthuset Security AB-t mindentől, ami kicsit is ellentmondásosnak tűnt. Tökéletesen beérte az unalmas biztosítási csalásokkal. Amíg a jövőjén töprengett – elviselhetetlenül hosszan, és gondolataival mindig a női önvédelmi oktatás körül forogva –, látszólag a legártalmatlanabb ügyek is elegendőek voltak a számára. Az olyan ügyek, amelyekbe nem kellett sok munkát fektetni.

De ez persze csak Berger nézőpontja volt.

– Szóval miről van szó? – kérdezte Berger, és Őzike dosszién heverő kezére tette a kezét.

– Egy sorozatgyilkosról – felelte egyszerűen Őzike.

8

Május 28., vasárnap

A szirtek monumentálisabbak a tavaszi napfényben. Jégtáblák nélkül olyan, mintha magasabbra nyúlnának fel a vízből. Ugyanígy a panorámaablakban a tükörkép is fenségesebbnek hat. A fiatal férfinak más a tartása. Fejlődik.

Együtt növekszik a feladattal. A feladat benne növekszik, a belsejében izmosodik, felpumpálja, felnagyítja őt. Erre teremtetett. Pontosan erre.

A bal kezét nézi. Várja a remegést.

Nem jön. Egyre ritkábban jelentkezik. Talán hamarosan végleg megszabadul tőle. Most, hogy rátalált a hivatására.

Ezt kell csinálnia. Így alakult. Néhány hónap alatt függőséggé vált.

Annyi különféle módszer! Az első düh, a késdöfések, amelyeknek nem akart végük szakadni, a véres kés. Gyorsan lepillant az alacsony asztalra; az akkori vérfoltok beleivódtak az abrosz szövetébe, eggyé váltak vele. A kék-zöld kockás minta már csak puszta árnyék.

A késelés után más lett. Másodjára higgadtabb volt. Fojtogatás, igazi irgalmas gyilkosság. És az az egyetlen, biztos lövés a homlokba. Könnyű gyilkosságok.

Annál rosszabb lett utána.

Ahogy lassan jobb felé mozdul a mocskos panorámaablak előtt, valami reszketést érez a testében. Hamarosan újra itt az idő. Újra itt az ideje a – megkönnyebbülésnek.

Mert ez az. Az lett belőle. Havonta egyszeri megkönnyebbülés.

Jégzajlás.

De a megtisztulás még messze van.

Amikor minden eltűnik.

Amikor a lap újra fehér lesz.

A régi notesz az asztalon hever. Teljesen lapos, a borítói összeérnek. A lapjai a falakon lógnak. Egy egész napba telt óvatosan kitépkedni, majd rajzszegekkel a lambériára erősíteni őket.

Anélkül néz végig rajtuk, hogy olvasná is a jól ismert, pedáns kézírást. A tekintete lefelé kalandozik a tavaszi nap csíkozta falakon, a notesz kevéske ábrája felé. Ugyanazokkal az elegáns tollvonásokkal alkották meg őket, mint a szöveget. És amikor a panorámaablak túloldalán felvillan a bal oldali képernyő, még akkor sem tudja igazán levenni a szemét az első ábráról. Arról, amelyik egy feldarabolt újszülöttet ábrázol.

Aztán mégiscsak átmegy a képernyőkhöz, és arra mered, amelyik kivilágosodott. Egy autó látszik rajta, ahogy az út végére gördül pár száz méterrel arrébb. Az autónak eddigre el kellett hagynia egy sorompót és több jól látható tiltótáblát. Ez már korábban is megtörtént. Eltűnődik, hogyan juthattak át a sorompón. Utána kell majd néznie.

Ha már ezek itt elmentek.

Az autók az út végén általában megállnak és visszafordulnak, de ez itt leparkol, majd ketten kiszállnak belőle. A fiatal férfi leemel a falról egy távirányítót, és ránagyít a rendszámra. ZUG 326. Ezután az autót – egy régi zöld Saabot –, majd a már kint álló utasait veszi szemügyre. Egy férfi és egy nő az, fiatalok, talán tinédzserek, akik egy napsütötte sziklát keresnek az év első titkos szabadtéri szexéhez.

Egy darabig csak állnak és vitatkoznak, de aztán elindulnak a keskeny kis ösvényen a ház felé. Habozás nélkül haladnak el egy újabb tábla mellett, amely azt hirdeti, hogy Belépni szigorúan tilos! Mostanra megnőttek, közelebb értek a kamerához. A lány haja és bőre sötétebb, a fiúé sokkal világosabb; ő megy elöl, unszolja a lányt, aki sokkal bátortalanabb. Abban a pillanatban, ahogy elhaladnak a kamera előtt, a jobb oldali képernyő is felvillan, majd stabilizálódik rajta a kép.

Magas kerítés látszik rajta, ferdén fentről, mintha a másik kamera a tetején lenne, lenyúlik egészen a vízpartig, sőt egy kicsit bele a vízbe. A pár belép a képbe, lelassítanak. Elöl a fiú, hátul a lány. Ő most rákiált a fiúra, kinyújtja a kezét. A fiú közelebb jön a kerítéshez, odahajol egy táblához, amelynek a szövegét ebből a szögből nem lehet látni.

A fiatal férfi a párt figyeli. Még van egy védvonala, a legerősebb. Nem lesz baj.

Mégis a hosszú távcsöves puska után nyúl, amely az ablak mellett áll a falnak támasztva. Erősen megmarkolja a csövét. És látja, hogy a képernyőn a fiú a kerítés felé nyúl.

Ez nem tud olvasni?

Még a monitor alacsony felbontású képén is jól látható a villanás. Éles fénypenge hasít végig egy pillanat alatt a fiú karján, majd eltűnik. Az, hogy nincs hang, még valószerűtlenebbé teszi a jelenetet. A fiú egy pillanatig állva marad, mintha kővé vált volna. Amikor hátrazuhan, a lány már kis híján odaért, és elkapja.

A férfi a házban mozdulatlanul áll, kezében a puskacsővel. A lány feláll, hadonászik a karjával, beír egy számot a telefonjába, aztán mintha meggondolná magát, visszatér az összeesett fiúhoz. Az végül megmozdul, a lány lassan felsegíti őt, a fiú megáll a lábán, előregörnyed. Hány. Aztán a pár botorkálva elindul az autó felé. A lány támogatja a fiút.

Visszavánszorognak az első képernyőre, sikerül beszállniuk a régi zöld Saabba – a lány ül a vezetőülésre, a fiú berogy hátra –, és a megengedettnél nagyobb sebességgel eltűznek.

A fiatal férfi tovább nézi a képernyőket, amíg azok el nem sötétülnek, egyik a másik után. Gondolkozik.

Felméri a kockázatot.

Ott volt a lány mobilja…

Hívott is valakit? Vagy még előbb kinyomta? Üzenetet küldött?

Egyáltalán elmondta valakinek ez a párocska, hogy hová készülnek? Valószínűleg titkos találka volt, talán egyenesen tilos. A sötét hajú lány bevándorlónak nézett ki; nyilván sem az ő, sem a fiú szülei nem azok a liberális típusok.

Talán túl fiatalok ahhoz, hogy szexelhessenek, lehet, hogy még jogosítványuk sincsen?

Az elektromos kerítés nem illegális – hacsak nem túl magas benne a feszültség, de azt lejjebb lehet venni.

Viszont vannak itt dolgok, amelyeket nem szabad kívülállóknak megtalálniuk.

Vajon visszajön ez a párocska? Mondjuk, egy egész külvárosi bandával? Vagy a rendőrségen tesznek bejelentést? Netán a családjuknak szólnak?

Ez mind puszta találgatás.

A fiatal férfi egy darabig mozdulatlanul ül, és gondolkodik.

Régi zöld Saab, gondolja.

ZUG 326, gondolja.

Visszaakasztja a távirányítót a fali tartóra, majd tétován odatámasztja alá a mesterlövészpuskát is. Aztán visszaballag a panorámaablak másik oldalára. Még mindig süt a nap. Már inkább nyáriasan, mint tavasziasan. Talán a klímaváltozás miatt.

Ez az ára annak, ha megbolygatjuk a természetet.

Végighordozza tekintetét a falon, a pedáns betűkkel teleírt oldalakon. Pillantása újra a feldarabolt csecsemőt ábrázoló bizarr rajzra esik. Az figyelemre méltóan részletes. A csecsemőt többek között félbevágták a köldöke magasságában. A többi részletre ránézni is nehéz.

Még a fiatal férfinak is.

Tekintete az első szövegblokkra vándorol. Nagy erőfeszítéssel olvassa:

Így is túl sokáig fogadtuk el, hogy meg kell halnunk. Néha megértem a megoldásra tett ősi próbálkozást. Az emberáldozatot. Valakinek meg kell halnia, hogy mások élhessenek. A mi időnkben is megkülönböztethetők értékes és értéktelen életek; minden korban így van. Egyeseket fel kell áldozni, hogy mások éljenek. Csak így érhetjük el…

Nem megy tovább. A litániázó, önelégülten magabiztos hang a fejében visszhangzik, pedig már régen elhallgatott. Valahogyan száműznie kell koponyája makacs rezonanciadobozából.

Megteszi a néhány lépés távolságot az alacsony asztalig. Egy pillanatig a kék-zöld kockás abroszt nézi. Aztán félrehajtja a csücskét. Az enyhén párás üvegen át szakállas férfiarcra mered.

Olyan, mintha csak aludna.

9

Május 28., vasárnap

Követték őt a tekintetükkel. Már az rejtély volt, hogyan képes mozogni a kerekesszékkel a kavicsos úton. Lassan, fájdalmasan, fáradságosan, de haladt előre a taxi felé.

– Rendbe fog jönni – mondta Sam Berger.

– A remény hal meg utoljára – felelte Molly Blom.

Berger odafordult felé, és felcsattant:

– Most ezt miért mondod?

Blom rántott egyet a vállán:

– Mind a két lábfejét lecsapták. Nagyon sok mindennek kell összejönni.

Berger sóhajtott, és a Blom szobájában álló mágnestáblához fordult. Nem sok állt rajta. Az íróasztalon Őzike dossziéja feküdt kinyitva. És üresen.

– De rohadt kicsi képek… – jegyezte meg Berger, és közelebb hajolt a táblához.

– Az egész anyag nagyon kicsi – mondta Blom, és odaállt mellé.

Berger érezte rajta a kételyt.

– Hányadika van ma? – kérdezte. – Május huszonnyolcadika? Akkor egy hetünk van…

– Igen, ha elhisszük ezt – mutatott Blom a három, kézzel írt rubrikára a táblán: Március 5., Április 5. és Május 5.

– Három gyilkosság – sóhajtott Berger. – Három azonosítatlan áldozat. Három különböző helyszín Stockholm megyében, ahonnan Őzike szerint hasonló a kilátás.

Blom a három apró fényképet nézve kiegészítette:

– Elhagyatott vízpart, pár vízből kiálló szikla, valamint a túlsó parton erdőszél.

Egy pillanatra összenéztek. Aztán Berger rosszkedvű mosolyra húzta a száját.

– Megvan az esélye, hogy ez az egész csak Őzike képzelgése – ismerte el. – Nem látok egyértelmű összefüggést.

– Azért mindenesetre végigmegyünk rajta – mondta Blom. – Aztán lehet, hogy ad acta is tehetjük a dolgot.

Berger felsóhajtott. Blom nagy levegőt vett, és folytatta:

– Első eset, március ötödike: idősebb férfin tizennyolc késszúrás a törzsön, a mellkason és az arcon. Délelőtt talált rá egy kutyás hölgy a Mälaren-tavi Färingsö szigetén. A halál időpontját az orvosszakértő az ötödikére virradó éjszakán kettő és hat óra közé teszi. Az ujjlenyomat nincs a nyilvántartásban. Sem a DNS-e, sem a fogazata alapján nem sikerült azonosítani. A nyomozást először Magnus Olsson vezette az országos műveleti osztályról, aztán visszaadták a területileg illetékes vällingbyi rendőrségnek.

– Nagyszerű – nyögte Berger. – Második eset, április ötödike: harmincas nő, megfojtották, minden valószínűség szerint kötéllel. Egy csapat fiatal talált rá hajnali négy körül egy kis strandon, a Norrtälje melletti Björkö északi részén. A halál az előző éjszaka éjfél és három óra között állhatott be. Ujjlenyomatra nincs találat, azonosítás DNS és fogazat alapján is sikertelen. A nyomozást kezdetben Inga-Britt Stensson vezette a Noától, aztán visszakapta a norrtäljei rendőrség.

– És a harmadik – vette vissza a szót Molly Blom –, május ötödike. Harmincas férfi, közelről homlokon lőtték. Egy sétáló pár talált rá a Södertäljéhez tartozó Mörkőn, délután két órakor. Ide ment ki Őzike taxin. Halál időpontja ötödikére virradó éjszaka egy és öt óra között. Az ő ujjlenyomatára, fogazatára és DNS-ére sincs találat. Ez az ügy épp csak megfordult a Noánál, mielőtt visszadobták a södertäljeieknek, de egy kis ideig Olle Sjöblomhoz tartozott.

– Na jó – mondta Berger. – Szóval úgy néz ki, minden gyilkosság március, április és május ötödikén, nem sokkal éjfél után történt. Egyik gyilkos fegyver sem lett meg. Az, hogy nincs találat az ujjlenyomatokra vagy a DNS-re, nem olyan furcsa. Egyszerűen annyit jelent, hogy egyik áldozat sem volt bűnöző. Az már érdekesebb, hogy a fogazatokra sincs, és hogy egyik áldozatot sem hiányolta vagy kereste senki. Ebben a tekintetben a műveleti főosztály alapos munkát végzett. Három halott, aki nem kell senkinek.