Keresd a szerző novelláit:

https://alomgyar.hu/konyvlista/novellak

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Maffia-trilógia, 2013–2015

A férj prostija, 2018

Gyalázat-sorozat 1–3., 2018–2019

Bogi és Buksi kalandjai – Egy barátság kezdete, 2019

Sapho 1–2., 2020

A szárd szikla, 2020

Elit-sorozat 1–3., 2020–2021

Frontvonal, 2020

Légy(ott) Isztambulban, 2021

Sava-Borsa szakácskönyv, 2021

Az Arab-sorozat 1–7., 2015–2022

Párban Nápolyban, 2022

Álszemérem, 2022

Célzott gondolatok, 2022

Védelem, 2023

The Arab, 2023

Bajban Dubajban, 2023

Copyright © Borsa Brown, 2023

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Korrektor: Valentin Kristóf

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2023

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5708-05-5

Ha feladatot, elhívást kapsz Istentől valamire, akkor ad neked hozzá segítőket, támogatókat is, és téged is alkalmassá tesz annak betöltésére.

Előszó

Az ember mindig némi megkönnyebbüléssel nézi végig vagy hallgatja meg mások gondjait. Sőt, talán még tragédiáit is. Miért? Nagyon egyszerű a válasz. Mert örül, hogy nem vele történik. Könnyebbség a lelkének, hogy más él meg fájdalmakat, nem pedig ő. Nem gonoszság ez, amolyan túlélési ösztön. Hiába osztozunk mások bánatában, vagy éljük bele magunkat az ő sanyarú helyzetükbe, végül mégis csak ott húzódik lelkünk mélyén a mezsgye, melyen felsóhajt egy énünk, megnyugodva, amiért nekünk nincs ilyen problémánk. Segítünk, lehajolunk a másikhoz, támogatjuk, keresztjeit egy darabon segítünk neki cipelni, de aztán továbbmegyünk.

De akkor… Azon a napon, ő ott ült, a kisfiút figyelte, és úgy érezte, meghazudtolja ezt az emberi tulajdonságot. A haldokló helyében akart lenni, magának követelte a fájdalmát, miközben elképzelte, hogy a túlvilágra készülő gyermek megéli a felnőttkort, megnősül, boldogan él, gyerekei lesznek, teljesülnek az álmai és a vágyai.

Hetekig, hónapokig akart még maradni, de a sötét szempár ránézett, és mosollyal az arcán megkérdezte tőle: „Meg fogok halni?” Olyan kicsi volt még, honnan tudhatja, hogy mi az a halál? Hogy egyáltalán létezik az elmúlás. Azt mondják, az ember az egyetlen élőlény, aki tisztában van vele, hogy egyszer meg fog halni, és a vég nemcsak amolyan metafora, hanem valóban azt jelenti, hogy az enyészetből nincs visszaút.

Sosem tudott hazudni. Az anyja azt tanította neki, hogy minden helyzetben legyen őszinte és mondjon igazat, még akkor is, ha az fájdalmas. Nem volt ő szent, néha játszott a szavakkal, olykor füllentett, talán még hazudott is… De tudta, hogy nem csinálja jól, és az, akinek valótlant mond a szemébe, látja a csalfaság fényét, és érzi az átverés bűzét.

Talán most az egyszer azonban nem bántana meg vele senkit…

Talán nem érezné magát kínosan, nem önös érdekből tenné, és a tükörbe is képes lenne belenézni.

Ha hazudna…

Mosolyogni próbált, de nem ment. Úgy érezte, nincs joga hozzá, hiszen a csöppség, minden kínja ellenére somolygott, neki pedig nem járhat ugyanaz, mint ennek a gyereknek. És végül kimondta: „Igen.”

Arra számított, hogy döbbenetet, félelmet lát majd a kisfiú szemében, vagy legalábbis az anyja jajveszékelése messzire üldözi az ő válaszát, de csak a csönd maradt, egy mosolygó arc és egy lassan lecsukódó szempár.

Nem tudott még hetekig, hónapokig maradni. Otthagyta, feladta, eljött. Minden útról letért, ami a céljához vezetett, maga mögött hagyta a terveit, a vágyait, a megváltását. A missziót.

A haldoklónak nem hazudott, őt nem árulta el, de önmagát igen.

1. fejezet

Két évvel később

Figyelte az ablakon legördülő esőcseppeket, és bár a víz meleg volt a fürdőkádban, őt mégis kirázta a hideg.

Utálja ezt a fürdőszobát.

Utálta, ahogy a nap sugarai betörnek az ablakon, vagy éppen, ahogy most is, az ősz mutatja meg magát. Kíméletlenül tudatta vele mindig ez a kilátás, hogy mi van kint a világban. Ő akarta ezt az ablakot… Ő tetette át a lakás eme szegletébe a tisztálkodóhelyet, mert nem volt szüksége több szobára, és akkor még szerette a mindenséget, imádta az életet.

Olyan könnyen ment minden.

Egy madárcsicsergős tavaszon az ágyában heverészve elmélkedett, és gyakorlatilag pár másodperc alatt megtervezte, hogy lesz egy új mosdója, ahol majd a kádból nagyszerű kilátás nyílik az ócska lakótelepi parkra.

Nem kell sok a boldogsághoz.

Bement az önkormányzathoz, engedélyt kért, majd amikor megkapta, kőműveseket hívott, szétveretett mindent, ő pedig naphosszat csempék, fürdőkád, csaptelep után szaladgált. Azt gondolta, hogy ez lesz az ő kis szigete, ahol majd feltöltődik. Egy kis privát wellness.

Te jó ég, mennyire utálja ezt a szót…

Mégis így mondta magában: wellness.

Milyen sekélyesen nagyzoló, undorítóan gőgös és nagyvilági.

Pont ezt gyűlölte meg benne, és talán pont emiatt fájó már neki ebben a fürdőkádban is ülni. Emlékezteti az egykori lelkes önmagára, arra a fiatal férfira, aki még nem csalódott magában.

Az anyja szeretett bölcselkedni, felkészítette rá, hogy sokszor éri majd csalódás, fájdalom, de tovább kell menni, és küzdeni. Azt azonban egyetlenegyszer sem említette neki senki, még az anyja sem, hogy lesznek majd pontok az életében, amikor ő árulja el saját magát, és az ellenség a tükörből néz vissza rá.

A víz alá merítette a tenyerét, majd a csempére fröcskölt. A víz és a hab ölelkező táncot lejtve folyt lefelé mindaddig, míg el nem ért a kád pereméhez, és alá nem merült a hullámzó vízfelszínen. A nyirkos csempén megcsillant a lámpa fénye, melynek tükrében látta saját fejének körvonalát.

Milyen gusztustalan ez a csempe is…

Csillog-villog, ahogy olykor a világ teszi…

A legfényesebb oldalát mutatja, mi pedig tudomást sem veszünk róla, hogy néha penész mászik be a fugák közé, a vízkőtől lemattul a csillogás, és súrolnunk, vegyszereznünk kell azért, hogy újra a pompáját élvezhessük. Mint egy élet, amikor kisiklik, az ember pedig vért izzadva próbálja új célokkal, értelemmel, küzdelemmel megtölteni csak azért, hogy újra megcsillanjon az a nyomorult „csempe”.

Megnyújtóztatta a hosszú lábát. Elmosolyodott. Sutának látta, ahogy a magas termetével ebben az egy hetvenes kádban játssza el azt a bizonyos wellnessezős ficsúrt. Régen nem találta viccesnek, hogy ő a maga százkilencvenhárom centis termetével jócskán túlnyúl a kádon, akkor még minden úgy volt jó, ahogy volt.

Figyelte, ahogy a szőrös sípcsontján, a lába lejtésének köszönhetően a combja felé igyekeznek a vízcsapások mindaddig, míg össze nem találkoznak vagy el nem tűnnek az ölénél. Az elmúló nyár nyoma még ott volt a testén, a lebarnult bőre kacérkodott a kád hófehér színével. Sokat futott a szigeten, és ez látszott is a combján, ami szálkás volt, és sokkal vékonyabb, mint a téli testépítés után.

Kinyílt a fürdőszobaajtó, hallotta, ahogy a nő a kilincsen támaszkodik, mert az mindig recsegett, ha erőteljesen lefelé nyomták. Nem kellett odafordulnia, tudta, hogy Klára először végigméri őt, magában sajnálkozik egy kicsit, sőt még egy enyhe fintor is átszalad majd az arcán.

Igazság szerint ezt is utálja…

Utálja, hogy tudja, mit látna, ha odanézne. Utálja, hogy nem tud örülni a nő közelségének, és utálja azt a rohadt kilincset, ami még mindig fel-feljajdult az apró kéz erőteljes nyomása alatt.

– Mit csinálsz, Donát?

Kínjában már majdnem felnevetett. Szánalmas, hogy ennyire kirázza a hideg mindentől. A hangtól, a kérdéstől, a hangsúlytól és a ténytől, hogy válaszolnia kell.

– Fürdök.

– Másfél órája?

Összeráncolta a homlokát, ekkor tűnt fel neki, hogy a víz nem is annyira kellemesen meleg, sokkal inkább kényelmetlenül langyos. Meg mert volna rá esküdni, hogy húsz percnél többet nem töltött a fürdőkádban, de az ember elméje az időt képes fura, meghatározhatatlan egységként kezelni. Az egyetlen mértékegység, ami szubjektív. Néha egy másodperc is hosszúnak tűnik, máskor pedig repülnek az órák. A kilogramm az kilogramm, a tíz centi az mindig tíz centi, de egy perc lehet a végtelen, és lehet egy szempillantás is.

– Most akartam kiszállni.

A kilincs egy pattanással ugrott vissza a helyére, hallotta, hogy a nő beljebb jön. A férfi felült, a vizes kezével végigsimította az arcát, majd a barna hajába is beletúrt. Olyan volt ez, mint egy ütközet, amire fel kell készülni.

Klára is így érezte. Jól ismerte Donátot, nem volt számára titok, hogy a férfi mit élt meg abban a régi misszióban. Bár Donát nem volt nyitott egy kapcsolatra, a múltjába zárkózott, a lány ragaszkodása benne is felélesztette az ösztönt. Nem volt szerelmes, elég volt neki, hogy Klára az. Rajongása Donát iránt olykor erőt adott a férfinak, néha még boldognak is mondhatták magukat, és talán csak azért voltak olyan értékesek azok a pillanatok, mert mindketten tudták, hogy több a kínlódás ebben a kapcsolatban, mint a mámor.

Donát próbálkozott… Tényleg… Őszintén mesélt Klárának a kudarcáról, az útkereséséről, szíve legsötétebb bugyrában még azt is remélte, hogy ezzel majd elüldözi a lányt maga mellől, de annak egyszer csak a fürdőszobapolcra került a fogkeféje, a gardróbba a ruhái, a teste pedig mindennap Donát mellé az ágyba.

A gardrób… igen, a másik, amit utál.

Két évvel ezelőtt még szétdobálhatott mindent, a káoszban is tudta, mit hol talál, ma pedig ott tart, hogy egy négy méter hosszú, két méter harminc magas, hatvan mély szekrényből három polca van, és kábé fél méter akasztós helye.

Nem a helyén van.

Érezte.

Nem ebben a kádban kéne ülnie, nem láthatná az esőt az ablakból, ez a nő nem állhatna itt mellette, és a gardróbja csak az övé, a fenébe is!

Sőt! Nem is kell neki gardrób, úgy, ahogy mindazok sem kellenek, amiket az előbb felsorolt. Kádak, csempék, csapok, ruhadarabok, szavak, nyikorgó kilincs… Mind csak egy zóna útjelzői, melyek kifelé taszigálják a mélységből, amibe akkor zuhant, amikor feladta.

Meg akart szólalni, de Klára gyorsabb volt. Nem volt ő buta nő, csak szerelmes. Képtelen volt lemondani Donátról, jó ideig hitt benne, hogy a férfi majd levedli zord álarcát, és utat enged az érzéseinek. Az utóbbi időben azonban már nemcsak annak volt tudatában, hogy a férfi nem szereti őt, hanem látta őt szenvedni is. Számtalan programot talált ki: séta az állatkertben, mulatság egy cirkuszban, kirándulás a Naszályban… És nem is tudja, látta-e mosolyogni Donátot. Megijedt… Megijedt attól, hogy olyasmi után vágyakozik, amit nem kaphat meg, hiszen ha két év alatt nem szeretett bele a férfi, akkor már sosem fog. A sok bántás után úgy hitte, könnyű lesz kimondania, de elszorult a torka. Ha nem sóhajt fel, talán meg is fojtják a szavak, amiket ő ki akart nyögni, de azok mégis visszafelé igyekeztek. Kapaszkodó, cserfes kis lurkók voltak, amik csimpaszkodtak a fogában, a nyelvében, elnehezítették ajkát, és lebénították, pont úgy, mint a fogorvosnál egy érzéstelenítő. Úgy érezte, egyre jobban feszül az állkapcsa, néha sikerült kinyitnia a száját, és csak másodpercekkel később jött rá, hogy a probléma máshonnan ered: a torkából. Igen, a hangszálaival van a baj, ott ült meg a gombóc, ott randalíroznak a szavak, mint a gyerekek, nem akarnak előjönni, s közölni a közlendőt. És még lejjebb… A gyomra… Ott volt csak az igazi zsongás, már-már attól tartott, hogy megkordul a hasa, mintha éhes lenne. Végül pedig jött a felismerés: voltaképpen miért is foglalkozik a szájával, a torkával vagy a gyomrával, hogy jönnek ezek most ide? A szíve a ludas. Szerelmes a férfiba, ez sosem volt számára kérdés, még akkor sem, amikor az vérig sértette őt minden egyes alkalommal, amikor a lány odasúgta neki: „szeretlek”. Sosem érkezett válasz. Soha. Hallgatás még nem fájt úgy embernek, ahogy Klárának tudott ez fájni. Nem ilyen kapcsolatra vágyott. Férfias férfit akart, és Donát ezt meg is testesítette. Jóképű volt, sportos, magas, barna hajú, barna szemű, ahogy a barátnői mondták, „igazi férfi”. Mindemellett orvosként praktizált, amin Klára folyton nevetett a barátnőivel, megjegyezve: „ez a szexepilje”. Azt akkor még nem tudhatta, hogy a külső mögött egy megtört lélek lakozik, azt pedig végképp nem tudhatta, hogy az ő szépsége is kevés lesz ennek a léleknek az újjáélesztéséhez. Szégyellte magát ezért, de tényleg úgy vélte sokszor, hogy Donát, a maga huszonnyolc évével egy vegetáló vénember, és belőle, a gyönyörű, modellszépségű Klárából is csak egy vénasszonyt csinált.

A lány megtámaszkodott maga mögött a mosdókagylón, egy pillanatra az ablakra szegezte a tekintetét. Szeretett itt lakni. Kedvelte ezt a fürdőszobát, ahova tavasztól őszig, sőt sokszor még télen is besütött a nap, és ahol ősszel az eső kopogását hallgathatta.

– Elköltözöm – nyögte ki.

Sokkal hosszabban szerette volna taglalni a döntését, úgy érezte, meg kell magyaráznia azt, amit egy szóban foglalt össze. A férfi meg sem rezdült.

– Visszamegyek – jött a válasz.

Klára nem tudta biztosan, hogy Donát felfogta-e vagy egyáltalán hallotta-e az ő közlését, Donát azonban tisztában volt vele, hogy ez a pillanat majd újra arra az útra löki mindkettőjüket, ahova valók.

– Vissza? Hova?

Buta kérdés volt, de kézenfekvő. Klárának nőként sokszor megfordult a fejében, hogy Donátnak van valakije. Egy nő, aki elrabolta a szívét, egy vonagló test, aminek hiánya ilyen letargiába taszítja, egy mosoly, amitől ő is mosolyra fakad… De nem… Mindennél fájdalmasabb volt számára, hogy még a „senki” ellen is csatát vesztett. Nincs másik nő, benne, Kútszegi Klárában pedig ezek szerint annyi báj sem volt, hogy emellett a nem létező másik mellett labdába rúghasson. Dühös volt, pillanatok alatt ábrándult ki saját magából és a közös jövőjükből. A férfiból nem tudott… Minden mozdulatát, lélegzetvételét szerette, de tudta, ezt többé sosem mutathatja ki, el kell temetnie mélyen magában az érzést, és ma, ebben az órában, itt, ebben a percben, ebben a számára szeretett lakásban, az oly barátságos fürdőszobában minden darabjaira hullik hamarosan.

– Afrikába.

Donát előredőlt, ismét lemosta az arcát, majd a szemét a kád szélére szegezte, mintha gondolatban máris utazna. Elképzelte, hogy megint jelentkezik, teszteket tölt ki, a biztos nyelvtudásával is rákapcsol kicsit az angol filmek nézésére, megkapja az ismételt oltásait, és próbál felkészülni a döglesztő melegre. Nem lesz kopogó eső az ablakon, vagy nyikorgó kilincs. Nem támaszkodik meg majd Klára a közelében, ahogy azt most teszi, és senki sem akarja majd jobb kedvre deríteni vagy kirángatni a mélabúból. Ez hirtelen boldoggá, ugyanakkor kétségbeesetté is tette.

Mindketten kimondták. Visszavonhatatlanul. Hiába gondolja meg magát sokszor az ember, vannak szavak, amiket ha már kimondtunk, és sebeket ejtett, a nyoma örökre ott marad.

– Én azt hittem, van valakid…

Donát végre a nőhöz fordult. A víz súlyos teherként lengett ki, felcsapott a peremre, és kiloccsant a kőlapra. Furcsa nászként fonódott össze a benti és a kinti víz hangja. Az egyik melankolikus volt, folytonos és halk, a másik heves, pillanatnyi és hangos.

– Nincs senkim. De igazad van, el kell költöznöd, le kell zárnunk!

Megkönnyebbült, ahogy kimondta, még ha tudta is, hogy Klárát nagyon megbántja. Sosem volt célja másoknak fájdalmat okozni, de egy pillanatra bepánikolt attól, hogy még csak lelkiismeret-furdalása sem támad a szomorú arcot látva.

Volt időszak, hogy Klára szerette, ha ránéz a fiú, olyankor olyasmit próbált belemagyarázni kettejük kapcsolatába, ami voltaképpen sosem létezett. Élvezte, amikor a férfi az ő szőke hajába túrt, amikor vágy csillant a szemében, és ettől azt érezhette, hogy ő valóban része Donát életének. Sosem volt az. Donát életének fontosabb része volt az a misszió, amit félbehagyott, mint ő, a hús-vér nő.

Nem tudott mit mondani, csaknem elájult, késsel szurkálták az egész mellkasát, és már-már undort érzett a férfi szívtelensége miatt.

Hogy tudja ilyen egyszerűen és könnyedén kimondani a szavakat?

És hogy képes úgy határozni, hogy visszamegy a világ másik felére, ahonnan egyszer már hazaszaladt?

Miért fontosabb neki az, amitől menekült, mint ő, a nő, aki igazán mindent megtett érte?

Minderre választ várt, mégis a legjobban az fájt neki, hogy tisztában volt vele, nem lesz ereje ezeket a kérdéseket feltenni a férfinak. Donát sosem volt az övé, és már nem is lesz. Egy plátói szerelem vész a semmibe ebben a csodás kilátással rendelkező fürdőszobában.

Kilépett az ajtón, és becsukta maga mögött.

Donát egy darabig nézte a kilincset, ami még utoljára jajdult egyet Klára keze alatt, majd hátravágódott, és egy káromkodás kíséretében alámerült.

2. fejezet

Egymással szemben ültek, Donát néha a korosodó férfi kezére nézett, aki azt a papírt forgatta, amire tegnap éjjel a fiatal orvos mindent kinyomtatott.

Összeugrott a gyomra, amikor az előző napra gondolt. Klára szélsebesen távozott, nemcsak a lakásból, hanem az életéből is, ugyanis nem volt rest két óra alatt telipakolni három bőröndöt, majd riasztani az egyik barátnőjét. Donát nézte, mint tűnik el a fürdőszobából a fogkefe vagy éppen a gardróbból az a sok rongy, ami csak pár polcot és centit hagyott eddig neki szabadon. Nézni akarta. Élvezte, hogy amikor Klára kiakasztott egy göncöt a szekrényből, neki arról eszébe jutott valami. A citromsárga ruha, amiben a lány olyan szép volt nyáron, mint az álom. A fekete, virágos szoknyanadrág, amit ha magára öltött, folyton nevetve évődtek: „Rózsák vannak rajta. Nem, ezek tulipánok. Már hogy lenne tulipán? Ezek rózsák!” Ő látta tulipánnak, Klára pedig rózsának, úgy, ahogy valószínűleg a kapcsolatukat is másként látták vagy élték meg. És ott volt a barna kardigán, ami Donát szerint iszonyú fosszínű volt, de amikor ráomlott a nő szőke haja, királynői palásttá változott… Néha azt érezte, hogy talán mégis szereti Klárát.

Mire feleszmélt, a lányok már a lépcsőházban rótták a köröket, le az autóhoz, vissza a harmadikra, és újra le. Donát csak a második kör végén kérdezte meg, hogy segítsen-e. Klára szomorúan nemet intett, ám a barátnője elhordta őt mindenféle szar alaknak, és ezt Donát még csak megcáfolni sem tudta. Kegyetlennek és érzéketlennek tűnhetett, noha nagyon is tomboltak benne az érzések a lány távozását látva. Hogy milyen érzések? Azt nem tudta megfogalmazni. Egy madár jutott az eszébe, akinek törött szárnyáról éppen a gyógyító kötést fejtik le, hogy széttárhassa és kipróbálhassa gyógyult végtagját. Fájt, de tudta, hogy valami jobb vár rá. Olyan régen mozdult már ki a poshadt lelki mocsárból, mint amilyen régen mozdult az a törött szárny.

Eszébe jutott a gyerekkora, amikor az iskolában egy testnevelésórán elesett, és eltört a bokája. Fájt, fájt, de annyira azért nem, hogy sírjon vagy megijedjen. Persze az osztályfőnöke hívta az anyját meg a mentőket, és nem egészen másfél óra elteltével már a mentősök gólyaülésben vitték fel abba az első emeleti kis lakásba, ahol az anyjával lakott. Még viccelődtek is vele: „Ledobjunk?” A másik meg nevetett: „Dobjuk. El úgysem szalad.” Donát is kacagott, és az anyja is, pedig most így visszagondolva nem is volt vicces. Aztán jó pár hét múlva az orvos levágta a lábáról a gipszet, durván megtornáztatta a bokáját, majd ráparancsolt, hogy innentől nem kímélheti, igenis rá kell állnia. Akkor sírt. Sírt, mert nem értette, hogy miért fáj gyógyultan jobban az ember csontja, mint törötten. Talán éppen ekkor határozta el, hogy egyszer orvos lesz, megfejti ezt a rejtélyt, és megfogadta, ő bizony sosem fog ráparancsolni senkire, mert tudta, milyen fájdalmas dolog egy frissen gyógyult végtagot újra használni.

Tegnap este, amikor Klára elment, a szívéről fejtette le a kötést, és az kínzóan dobbant ebbe bele. Sajgott az egész mellkasa, de egyre többet bírt minden perccel, egyre mélyebbet lélegezhetett, mert felszabadult a teher alól… A szíve volt tegnap annak a madárnak a törött szárnya. Az ő gyerekkori sérülése, ami után olyannyira hasogatott az újrakezdés.

A főorvos letette a papírt az asztalra, majd Donátra nézett. Kedvelte a fiút, talán ő volt az egyetlen, aki biztosan tudta, hogy az előbb-utóbb jelentkezni fog egy új misszióba, hogy ott folytathassa, ahol abbahagyta. Messziről felismerte azokat, akik nem adják fel a küzdelmeket, és bár Donát első megfutamodása mást mutatott, a lelke mélyén tudta, hogy a fiatal férfi is egy örök harcos.

Évek óta fogadta a missziókra jelentkezők érveit, melyekben azt ecsetelik, hogy miért akarnak kimenni és segíteni Afrikában. Mi motiválja őket, mennyit tudnak hozzátenni egy ilyen karitatív tevékenységhez, vagy éppen mennyire gyengítenék a kollektív egységet. Ennyi év után sem tudta megmondani, hogy valójában mi alapján szelektál. Volt, akiről úgy vélte, hogy nem alkalmas a feladatra, de a szaktudását mégsem vonhatta kétségbe, azzal kitolt volna megannyi szenvedő afrikaival, így bevette a csapatba őket. És voltak olyanok is, akik felkészültségüket tekintve messze lemaradtak a többitől, de olyan tűz és elszántság lobogott a szemükben, hogy szintén zöld utat kaptak. Budai Donátnak volt egy behozhatatlan előnye: mindkettővel rendelkezett. Dr. Kiss Árpád tudatában volt a fiatal orvos tehetségének, és látta a szemében a tüzet is.

– Donát… – kezdte, miközben felsóhajtott. Kivárt, nem akarta megbántani a vele szemben ülőt, de őszintének kellett lennie. A szemüvegét levette, az asztalra helyezte, és ezredszer is megállapította, hogy ideje másikat csináltatnia. – Te is tudod, hogy nem túl jó ajánlólevél az, ami két éve történt.

A fiatal orvos számított erre. Törvényszerű volt, hogy előbb-utóbb számonkérik majd rajta a botlását. Valóban nem úgy járt el, ahogy kellett volna, ugyanis miután a kisfiú meghalt a karjai között, összepakolt, és közölte, hogy számára vége a küldetésnek. Rengetegen próbálták marasztalni, és talán nem is a veszteség miatt nem adta be a derekát, hanem azért, mert úgy érezte, át lett verve. Persze nem volt ő ostoba, orvosként világos volt a számára, hogy lesznek, akiket nem lehet majd megmenteni, és ő maga sem egy csodatévő, de akkor, ott nem talált igazságot abban, hogy egyhavi intenzív kezelés, éjszakázás, reménykedés után kudarc a vége. Az igazság hiánya mindent felülírt benne. Ott visszhangzottak a kollégák szavai a fülében: „Nem mehetsz el! Itt szükség van rád! Nem a te hibád!” Ezt mind tudta ő is, csak akkoriban a büszkeség és a fájdalom még túl nagy volt benne.

– Hibáztam. Többet nem fordul elő.

– Ez nem olyan egyszerű. Miként tehetnélek így bele a kontingensbe? És egyébként is… A misszió már összeállt, a pótszemélyek is megvannak, így maximum jövő tavasszal adhatod be a dokumentumot, ami azt jelenti, hogy körülbelül másfél év múlva indulhatsz.

Minden milyen egyszerűnek tűnik…

A világban van egy hely, ami segítséget vár, te pedig úgy döntesz, hogy segítesz. Na, igen… És mégsem olyan hasraütés-szerűen megy ez az egész, hiszen hosszas megbeszélések, tréningek, lelki támogatás, oltások előzik meg. Az anyagi részéről már nem is beszélve, hiszen a repülőjegyekre valót egy alapítványnak is össze kell szednie.

– Nem akarok másfél évet várni!

– Persze hogy nem… Én tudom, mit akarsz, Donát. Azt szeretnéd, ha újra ott lennél, ugyanazzal a gyermekkel a karodban, hátha nem tettél meg mindent, és kijavíthatod a hibát. – A fiatal orvos nem tudott mit mondani, mert valóban erre vágyott. Számtalanszor kereste a pontot, ahol kisiklott a dolog, de nem lelte… Most is ugyanúgy csinálna mindent… Mégis úgy vélte, hogy kint talán majd válaszokra lel. – De ez butaság. – Hosszas csönd következett, mindkettejük a „butaság” szót ízlelgette, értelmezte. Donátnak semmi sem volt butaság, amivel változtathat életének szürkeségén, a főorvos szemében pedig butaságnak tűnt minden ilyen görcsös igyekezet. Hívő ember volt, tudta, hogy előbb-utóbb mindenki rálel a lelki békéjére. Összeráncolt homlokkal vágott bele: – De lenne itt valami. – Nyugtázta, hogy Donát szeme felcsillan. – Egy nemzetközi civil szervezettel ki tudnál jutni.

– Ugandába?

– Kenyába.

Donát enyhe csalódást érzett, amiért még csak nem is ugyanarról az országról van szó, ahol megtépázott lélek lett. Úgy vélte, csak ott találhatja meg önmagát, ahol elveszítette. És ez Uganda volt.

– Mihez kezdjek Kenyában?

– Nagyjából ugyanahhoz, mint Ugandában. Bár tény, hogy ez a misszió kicsit más, mint egy orvosi kiküldetés.

– De én orvos vagyok.

– Persze. Orvosként is mennél.

– Egy szeretetszolgálattal?

Próbálta visszafogni magát, noha paprikás hangulatba került. Úgy érezte, át akarják verni, és a főorvos azt hiszi, hogy ő most bármivel beéri.

Hát nem!

– Melyikkel van gondod? A szeretettel vagy a szolgálattal?

Talán a hittel…

De ezt mégsem mondhatja ki.

– Nem erről van szó…

– Pontosan! Egy misszió nem arról szól, hogy az történik, amit te szeretnél, oda utazol, ahova a szíved húz, vagy azokkal, akiket kedvelsz. Segíteni sokféleképpen lehet.

– De én orvosként akarok!

– Úgy fogsz.

Ahogy a főorvos szemébe nézett, megértette, hogy egyszerűen nincs más választása. Egészségügyi misszióba nem kerül bele egy ideig, ez pedig az ölébe hullik. Minden jobb lesz, mint itthon maradni és vegetálni.

– Ne haragudj, de nem egészen értem…

– Van egy kedves barátom, ő segíthet neked. Hamarosan Kenyába indít egy kisebb csapatot. – Donát bólintott, dr. Kiss pedig folytatta: – Egy baptista lelkészről van szó. Vagyis annál többről… Nagyszerű ember, missziológus és teológiaprofesszor. – Donáttól ismét csak egy bólintás futotta, főképp, hogy eddig az egészségügy még szóba sem került, csak a tőle kissé távol álló hit. – Ezenkívül mérnök is. A Magyar Baptista Egyház Hálózatának az egyik vezetője. – Szinte egyszerre köszörülték meg a torkukat, kényszeredetten el is mosolyodtak. – Úgy tudom, mehet velük egy orvos is, bár nem kerestek senkit, mert nem olyan küldetés lesz…

– Akkor milyen?

Bután hangzott Donát szájából a kérdés, meg is dorgálta magát érte, de a nyelve sokszor gyorsabban pörgött, mint az esze.

– A TCM egy nemzetközi intézet. Tulajdonképpen ennek az intézetnek vannak világszerte szervezett missziói. Oktatás, életvezetési tanácsadás, mindezt bibliai alapon. – Donát lehunyta a szemét egy pillanatra, érezte, hogy ez hiba, de már így is felülmúlta önmagát, mert szíve szerint szó nélkül kisétált volna az irodából. – Természetesen egészségügyi ellátás is folyik, valamint felvilágosítás.

Miként képzelhette volna el magát? Álljon ki, és beszéljen a fogamzásgátlásról vagy az AIDS megelőzéséről? Persze ez is a munka része, de ő ennél többet akart.

– Attól félek, ez nem nekem való.

– Helyzet és lehetőség mindenhol van, fiam! – Szíven ütötte a fiatal orvost, hogy „fiamnak” szólítja a főorvos. Talán ekkor értette meg, hogy az valóban jót akar neki. – Ha megragadod, onnan tudod tovább építeni a saját kis esélyeiddel, lehetőségeiddel, lépéseiddel. Ha meg sem ragadod, akkor nem jutsz előrébb.

Dr. Kiss Árpád valóban jót akart a fiúnak. Szinte rimánkodott legbelül, hogy ne legyen ez a lélek ilyen makacs, bólintson már rá, aztán eredjen Kenyába, és találjon végre valami életcélt. Donát az elmúlt két évben a szeme láttára esett egyre összébb. A misszió előtt határozott volt, eltökélt, élettel teli, mosolygós, és még azért is számtalanszor rá kellett szólni, hogy ne kacérkodjon már folyton a nővérekkel és a női betegekkel. Persze sosem gondolta komolyan, egyszerűen csak szerette, amikor egy műtét előtt álló ötvenéves nő arcára mosolyt csalt azzal, hogy kacsintva odaszúrta neki: „Utána végre velem vacsorázik?” Ez mind a múlté lett. Dr. Budai Donát továbbra is tökéletesen végezte a munkáját, mérnöki precizitással kezelte a szikét, hibátlanul diagnosztizált, de már nem nevettette meg a betegeit.

– Rendben – suttogta végül megadóan.

– Te leszel a csapatban az egyetlen orvos. Talán ez egy különleges lehetőség is, Donát.

Utálta magát, amiért ettől megrettent. Más tészta több szakemberrel együtt dolgozni, és más egyedüli orvosként kézben tartani a dolgokat. Fogalma sem volt, mire számítson, de ismét elengedett egy bizakodó megjegyzést:

– Igen… Ez lehetőség…

3. fejezet

Amikor megkapta az oltásokat, elmosolyodott, mert eszébe jutott az egyik kollégája, aki régen csak annyit mondott: „Nem kizárt, hogy ettől a sok cucctól majd világítunk a sötétben.” Sárgaláz, hepatitis A és B, DFT, hastífusz, veszettség… és még egyebek, amiknek az ember a kiejtésétől is ódzkodik. Malária szempontjából kevésbé kockázatos helyre érkezik, de pont a napokban kaptak hírt a követségtől, hogy Kongóban hét ebolás esetet azonosítottak, ezért alapos vizsgálatra számíthatnak az érkezésnél. Nyilvánvaló, hogy nem ők, az európai, magyar kontingens tagjai jelentenek veszélyt Kenyára, de a szabály az szabály. A malária elleni gyógyszert becsomagolta, noha orvosként tisztában volt vele, hogy hatékonyság szempontjából azt az utazás előtt már napokkal, a kint tartózkodás alatt végig és hazaérkezése után még hetekig szednie kéne, hiszen az Ugandába utazásánál is így volt. Most nem kezdte el. A biztonsági besorolás miatt döntött így, és egyéb élményei miatt. Nem voltak jó emlékei, ahogy ezt felidézte magában. Ugandában sajnos egy orvoskollégájánál kiemelkedően jelentkeztek a gyógyszer mellékhatásai, ami között szerepel a mély depresszió és a halál utáni vágy. Az idegrendszert olyan szinten tépázza meg a szer, hogy az egyén legtöbbször nem önmaga. Persze ez nem törvényszerű, neki nem is voltak ilyen problémái, bár fejfájást és gyomorpanaszokat ő is tapasztalt. Ám a kollégája az egyik éjjel egyszer csak felpattant, és futkározni kezdett, miközben azt üvöltötte: „Meg akarok halni! Meg akarok halni!” Mivel Donát akkor látott ilyet először, letaglózta a dolog, de gyorsan észbe kapott, és segítséggel sikerült megnyugtatni, majd alvásra ösztökélni a másik orvost. A fickó másnap semmire sem emlékezett, sőt el sem hitte, amikor elmesélték neki, hogy mit tett éjjel. Szóval Donát azóta kicsit tart a maláriaellenes gyógyszerektől…

Ha valaki elkapja a betegséget, a kezelést nem egy egyszerű, pár napos antibiotikumkúraként kell elképzelni. Évekig is eltarthat a kúra, mind a tünetek jelentkezése, mind a gyógyszeradagolás hullámokban történik, hiszen vannak agresszív és vannak stagnáló fázisai is a kórnak. Amolyan ciklusai, ami még a férfiak esetében is szó szerint értendő, hiszen naptár szerint vezetni lehet. Ebből a szegmensből megvizsgálva, nyilván jobb megelőzni, mint gyógyítani a kórt, ám vannak praktikák, amikkel minimálisra lehet szorítani a fertőzés veszélyét, és ő most ezeket előrébb sorolta. Nyilván, ha közepes vagy magas kockázatú helyre érkezett volna a malária szempontjából, akkor bevállalja a megelőző gyógyszerkúrát, így azonban elfogadta a különféle, vegyszerrel átitatott karkötőket, katonai szúnyogriasztókat, hálókat, amiket kapott a szervezettől. A kezében forgatta a spray-t, miközben felidézte a jótanácsokat: „Ha ezzel befújod magad, egy szúnyog sem száll rád. Köröznek majd körülötted, de egy pontnál nem mennek majd tovább!”

Mulatságos, hogy a világ másik pontján milyen rettegett élőlény egy ilyen kis állat. És mégsem mulatságos, hanem nagyon is valóságos és szomorú.

Itthon is kellemetlen egy szúnyogcsípés, védekezünk is ellene, de nyilván nem soroljuk az életet kockáztató tényező közé magát a csípést. Igaz, a hazánkban nemrég megjelent tigrisszúnyog számos fertőző betegséget terjeszthet, de ahhoz, hogy komoly gondot okozzon, azért jelentős populáció szükséges.

Donát a bőröndjére nézett, majd fogta magát, és leült mellé. Üresnek érezte a lakást, hetek óta várta a pillanatot, hogy útnak indulhasson. Sikerült egyszer a kórházban beszélnie dr. Steiner Józseffel, aki Kiss főorvos barátja, és akinek voltaképpen köszönheti ezt a lehetőséget. Számtalanszor, újra és újra felidézte a beszélgetésüket, hiszen akkor jutott végső elhatározásra: belevág. A missziológus olyan életkedvvel, lelkesedéssel, tisztelettel beszélt a küldetésről, hogy a végén már-már szégyellte magát, amiért megfordult a fejében, hogy ez a kiküldetés nem bír olyan jelentőséggel, mint egy orvosi misszió. József biztosította őt róla, hogy doktorként tevékenykedhet és a szolgálat, valamint az ott élők is minden feltételt a tőlük telhető módon biztosítanak majd. Érezte, hogy a hangsúly a „tőlük telhetőn” van.

Megnyújtóztatta a karját, már nem sajgott úgy, mint az oltás utáni napokban. Szerencsére rosszullét sem jelentkezett, hiszen az injekciók többsége csak emlékeztető volt, az előző küldetésnél ugyanis már megkapta őket.

Az utóbbi napokban elolvasott néhány cikket Kenyáról, de csak arra kapott bizonyítékot, amit addig is tudott: Afrikának a jobbik fele… Ezt nyilván orvosi szempontból állapította meg. Nairobi mellett lesz a fő tábor, és ezen a vidéken nem jelent nagy veszélyt a malária vagy az ebola, noha előbbivel bőven megvan az esély a találkozásra. Újra és újra összeugrott a gyomra, ahogy eszébe jutottak a betegségek. Mindegyik vírust esküdt ellenségének tekintette „attól a naptól” fogva, de sajnos másvalami is változott… Hitt az orvostudományban, meg volt róla győződve, hogy ők, európaiként mindenkin segíteni tudnak majd, hiszen rengeteg gyógyszert és modern eszközt vittek. De aztán jött a sok pofon és a felismerés, hogy a világ túlfelén a pokol nem egy színpad, ahol le vannak osztva a szerepek. Gyerekekkel és nőkkel sem volt kegyes a sors, sőt őket talán még jobban kínozta. Donát a gyógyításra készült, és Uganda szívében értette meg, hogy vannak helyek, ahol a létezés már maga a háború, egy csata, amit a túlélésért folytatnak az ott élők születésük óta. Ellensége, ugyanakkor a segítője is volt a természet, de a világ legapróbb élőlénye, egy vírus, maga volt a hóhér. Most, hogy a világ túl volt jó pár Covid-hullámon, mindenki másként látta a természetet. Az ember hatalmasnak hiszi magát, legyőzhetetlennek, aztán jön valami a semmiből, és egy pillanat alatt leigázza.

Nincs az emberben alázat.

Benne sem volt…

Hátradöntötte a fejét, a plafonról lelógó csillárt figyelte, ami abban a régi panelben is ott volt a nagyszobában. Elmosolyodott. Nagyszoba, kisszoba… Nem létezett akkor még nappali, hálószoba és egyéb ilyen flancos kifejezések. Helyiségnevek, amik megmondják az embernek, hogy ott mit illik csinálni. A nappaliban napközben legyél, a hálóba pedig aludni térj meg! Egykor nem állított az ember magának ilyen szabályokat, volt a nagyszoba meg a kisszoba, az egyik a felnőtteké, a másik a gyerekeké, és mindenki azt csinált ott bent, amit akart.

A csillárról eszébe jutott az anyja. Gombóccá zsugorodott a gyomra. Évekkel ezelőtt halt meg, és bár akkor ő még csak medikus volt, saját kudarcaként élte meg a dolgot. Nem akart erre gondolni; úgy, ahogy eddig is tette, kizárta elméjéből mindazt, ami elgyengíthette őt, helyette próbált arra koncentrálni, amik boldoggá tették a gyerekkorát. Nem éltek jól, az anyjának meg kellett fontolnia, mire költ, de Donát egyetlen hangos szót sem tudott felidézni, a szeretet, ami felé irányult szülőanyjától, mindent felülírt. Az apjáról csak annyit tudott, hogy nem kért a szülői létből, így faképnél hagyta várandós anyját.

Mennyi mindent nézett végig ez a csillár… Hány szabályt szegő ebédet a szobai asztalnál… Ilyenkor mindig nevettek, nem titkolták, hogy utálják a konyhát, amiben két ember már alig fér el, és csöppet sem sajnálják a nagyi egykori tonettasztalát, amire kifröccsen a húsleves.

Hosszú órák, rövid pillanatok mosódtak össze elméjében. Az anyjának a csilingelő nevetését Klára kéjes sóhaja követte, és arra eszmélt, hogy a csillárt nézve is a lány gyönyörű testét látja, érzi, ahogy az végigsimítja a mellkasát.

Nagyot nyelt, ha csak magában is, de elismerte, hogy hiányzik neki a volt barátnője. Hazugság lenne azt állítani, hogy ketten döntöttek a szakítás mellett, valójában Donát határozott, ő mondta ki, de ettől még neki sem fájt kevésbé. Meg volt róla győződve, hogy Klára majd hívni fogja és megpróbálja békülésre bírni, hiszen érezte, hogy a lány szereti őt, de Klára nem jelentkezett, és ez ekkor először, ahogy a világ túlfelére készült, kétségbe ejtette őt. Senkije sincs. Csak ez a cél, ez a misszió élteti őt, és ha ebben is elbukik, akkor csak egy lebegő buborék marad a semmiben. Rettegett ettől, úgy, ahogy az anyja rettegett, amikor leépítés volt a csokoládéüzemben. Még gyerek volt, nem igazán értette az anyja siránkozását, ami arról szólt, „ha elküldenek, éhen halunk”. Persze mindig is látta, hogy nála sokkal jobban élnek az osztálytársai, de haragudott az anyjára, amiért az heteken keresztül délutántól estig csak ezen sopánkodott. Donát úgy érezte, még az éhenhalás is fontosabb nála.

Holnap reggel hatra kell a repülőtéren lennie, boldog volt, motivált, ugyanakkor tartott is a missziótól, hiszen egyetlen ismerős arc sem lesz, ráadásul csupa hívő emberrel indul útnak, miközben számára semmit sem jelent egy ima vagy maga a hit.

Olyan nincs, hogy az embernek nincs hite, csupán az a kérdés, hogy miben hisz.

Ez József száján szaladt ki a beszélgetésükkor, és ő azóta is sűrűn felidézte. Számára is léteztek értékek, célok, de a tettekbe vetette a bizalmát, és az emberek elhatározásába, segítségébe. Úgy vélte, hogy hiába imádkozik a kétségbeesett valamiért, ha csak egy ember, esetleg a pénz lehet a megoldás kulcsa. A külső erőt meg simán szerencsének nevezte, semmiképpen sem isteni gondviselésnek.