Ne add fel,
míg nem győztél!

Hogyan tapasztaltam meg életem során Isten csodáit

Marilyn Hickey

Patmos records

budapest, 2021

A fordítás alapjául szolgáló mű:

It’s Not Over Until You Win: My Lifetime of Experiencing the Miracles of God

Copyright ©2019 Marilyn Hickey

A kiadásért felel Kauzál Márton

fordította

Joób Viktória, Tóthné Kincs Vivien

lektorálta:

Joób Viktória

korrektúra

Sugár Ágnes

borító, tördelés

Ifj. Balogh Ferenc és Éva

Marilyn Hickey Ministries P.O. Box 6598

Englewood, Colorado 80155 1-888-637-4545 marilynandsarah.org

Hungarian edition © 2021 by Patmos Records

with permission of Thomas Nelson, Inc.

Hungarian translation copyright © Joób Viktória, Tóthné Kincs Vivien

All rights reserved – Minden jog fenntartva.

ISBN 978-615-6108-53-1

Ezt a könyvet ajánlom…

Csodálatos családomnak; különösen lányomnak, Sarah-nak és vejemnek, Reece-nek, és természetesen az én remek unokáimnak, akik feltétel nélküli szeretettel viseltettek mindig is irányomban.

Hihetetlenül hűséges és keményen dolgozó stábom tagjainak, akik kitartottak mellettem és segítettek eljuttatni Isten beszédét a föld számos pontjára.

Barátaimnak és partnereimnek, akik lankadatlanul imádkoztak értem, és önfeláldozó módon támogatták anyagilag a szolgálatomat, hogy ajtók nyílhassanak meg, és rendelkezésemre álljon mindaz az erőforrás, melyek segítségével emberek milliói felé tudtam szolgálni a világ több mint 137 országában.

Előszó

Rendkívül megtisztelő, hogy én írhatom az előszót, kedves barátom, Marilyn életrajzi könyvéhez. Ő egy fantasztikus és csodálatos asszony, aki egész életét Isten szolgálatának szentelte. Áldást jelent számomra, ugyanakkor inspirációt is az az igyekvő és állhatatos kitartása, amivel Istent követi mindabban, amire Tőle megbízatást kapott.

Marilynben különleges és nagyon őszinte szeretet van az emberek iránt – tartozzanak bármilyen kultúrához vagy etnikumhoz –, amely Istennek az emberiség iránti kegyelmét hirdeti fennhangon. Ő élő példája annak, mit jelent úgy szeretni másokat, ahogyan Jézus szeret bennünket – önzetlenül, érdekeiket és szükségeiket a sajátja elé helyezve. Hányszor, de hányszor imádkozott teljes odaadással a világ más tájain élő emberekért, amelynek eredményeként aztán arra is lehetősége nyílt, hogy személyesen is ellátogasson azokba az országokba és hirdesse az evangélium igazságát! És persze ezek a helyzetek Isten előtt is nagyszerű lehetőséget teremtettek arra, hogy Marilyn szolgálatán keresztül bámulatos csodákat cselekedjen.

Marilyn teljes lényével Istenért él, és biztosra veszem, hogy ez a könyv sokakat megváltoztat, ahogyan megismerik elkötelezettségét, valamint rendíthetetlen hitét, amely nélkülözhetetlen volt ahhoz, hogy szinte az egész világot beutazza és szólja Isten beszédét. Az évtizedek során megszerzett tapasztalatai mindazok számára inspirációt jelentenek majd, akik elolvassák az itt leírt történeteket arról, hogyan hitte Marilyn, hogy Isten képes és meg is cselekszi mindazt, amit megígér. Természetesen ennek elengedhetetlen feltétele, hogy Isten akaratának megfelelően éljünk valamennyien.

Hiszem, hogy a könyv elolvasása által sokak hite megújul a csodákban, és megnyílik a szívük az előtt az Isten előtt, aki számára minden lehetséges. Kívánom, hogy minden olvasó megerősödjön hitben, és azt vegyék észre, hogy Isten rajtuk keresztül is elképesztő dolgokat kezd cselekedni.

– Joyce Meyer, bibliatanító és számos világsikernek

örvendő keresztény könyv írója

Bevezetés

Elképesztően nagy veszélynek voltunk kitéve egy rettenetesen veszélyes országban. Fegyveres őrt rendeltek a hotelszobám ajtaja elé, hogy a nap 24 órájában védelmezzen, ugyanis 32 öngyilkos merénylő esküdött fel arra, hogy felrobbantja az ezrekkel teli stadiont, a teljes stábomat, és nem utolsósorban engem is. A szóban forgó ország kormánya ugyan leleplezte a kitervelt merényletet, ám nem sikerült megtalálniuk és letartóztatniuk az összes öngyilkos merénylőt. A megölésemet tervező gyilkosok többsége szabadlábon volt tehát. Emiatt a kormány képviselői közölték, hogy nem engedhetik az esti gyógyító összejövetelek megtartását. Jelen körülmények között az sem számított, hogy éveken keresztül dolgoztunk az evangelizációs sorozat előkészítésén. Úgy vélték, a helyzet túlságosan bizonytalan, veszélyes és robbanékony. És igazuk volt! Logikusnak számomra is az tűnt, ha mihamarabb eltűnök. Isten azonban mindig arra biztat: ne add fel, amíg nem győztél!

Néhány évvel ezt megelőzően egy másik országba látogattam el, ahol gyülekezetek vezetői számára tartottam tanító jellegű összejöveteleket. Az éj leple alatt kellett összegyűlnünk, és csupán néhány lámpással volt lehetőségünk világítani a helyiségben. Néhány vezető több száz kilométer távolságból érkezett – többségük gyalog –, hogy bátorítást és útmutatást kapjon Isten beszéde által. Az igetanulmányozás során leszállt közénk a Szent Szellem kedves jelenléte, de tudtam jól, hogy ahányan csak eljöttek, egytől egyig óriási kockázatot vállaltak. Rám nézve nem volt túlságosan veszélyes a helyzet. Igen, letartóztathattak és őrizetbe vehettek volna, de ennél többet nemigen tehettek ellenem. Ám a szolgálatomon részt vevő vezetők számára rendkívüli veszélyt jelentett mindez. Ha ránk találtak volna, letartóztathatták, megkínozhatták, bebörtönözhették vagy ki is végezhették volna őket. Istennel azonban semminek nincs vége addig, amíg nem győztél!

Nem olyan régen az Izraelt Gázától elválasztó hatalmas kőfal előtt álltam. A fal tetején húzódó szögesdrót rémisztő tekercsei elevenen emlékeztettek rá, hogy ez egy olyan térség, ahol gyakran üti fel a fejét az erőszak – sok esetben ráadásul mindenfajta figyelmeztetés nélkül. Az állig felfegyverzett őrök éberen, bevetésre készen foglalták el posztjukat. Sokuk megkérdezte, mit keresek ott; ki a csudának képzelem magam; és mégis, hogy képzelem, hogy átjuthatok az ellenőrzési pontokon és átsétálhatok Gázába. Ennek ellenére tudtam, hogy Isten azt akarja, menjek át arra a veszélyes és háború tépázta területre Jézus szeretetével. Noha minden szükséges hivatalos engedélynek birtokában voltam, mégis órákat kellett várakoznom, hogy engedélyezzék az ellenőrzési pontokon történő áthaladásomat, valamint a Gázába vezető, közel egy kilométeres, porlepte út megtételét gyalog. Teltek-múltak az órák, és úgy tűnt, az átjárásra megszabott időintervallum hamarosan letelik. Ekkor újra emlékeztetnem kellett magamat, hogy Isten arra biztat, ne add fel, amíg nem győztél!

Sokkal többször, mint ahogy azt meg tudnám számolni, fordult elő, hogy az Úr a szívemre helyezett egy bizonyos országot, és arra ösztönzött, hogy kitartóan imádkozzak azért a nemzetért. Aztán lehetővé tette, hogy elutazzak oda, megosztani az evangélium örömhírét és Jézus Krisztus gyógyító erejét mindazokkal, akik elfogadják. Azonban sokszor előfordult, hogy zárt ajtókat találtam. Sőt, nem egyszerűen zárva voltak, hanem leláncolva, lelakatolva, eltorlaszolva, hogy semmiképpen ne juthassak be. Újra és újra megtagadták a vízumkérelmemet, vagy ígéretet kaptam, hogy később megadják – amire sosem került aztán sor. Gyakran úgy tűnt, hogy teljesen lehetetlen véghezvinnem, amire elhívást kaptam Istentől. Ám Vele semminek nincs vége addig, amíg nem győztél!

Vajon akik soraimat olvassák, milyen nehézségekkel néznek szembe jelenleg? Vajon reménytelennek tűnik a helyzeted, leküzdhetetlen nehézségekkel és számtalan akadállyal? Vajon lehetetlennek látszik a siker elérése? Nos, arra invitálok mindenkit, hogy tartson velem, miközben megosztom életem számos részletét. Olykor pusztító erejű vereségekben volt részem. Máskor a próbálkozásom kudarcba fulladt, aztán megint próbálkoztam, hogy újra kudarcot éljek át. Volt, hogy hittel telve léptem a tettek mezejére, és egyenesen olyan erős kőfalakba futottam bele, melyek moccanni sem akartak. Mindezek ellenére, ha visszanézek, azt mondhatom, teljes szívemből élveztem az életem, mert számtalanszor megtapasztalhattam Isten csodáit. Azért imádkozom, hogy aki elolvassa a könyvemet, szintén képessé váljon arra, hogy megálljon hitben a lehetetlennek tűnő helyzetek közepette is, és személyesen átélhesse, hogy nincs addig vége semminek, amíg nem győzöl!

Jézus személyében Isten olyan ajándékot adott, aki gyökeresen változtatja meg az ember életét. „Mert úgy szerette Isten e világot, hogy az ő egyszülött Fiát adta…” – olvassuk a János evangéliuma 3,16-ban. Azért imádkozom, hogy olvasóim megismerjék a mennyei Atya feltétel nélküli szeretetét, illetve, hogy a szeretete még valóságosabbá váljon mindenki számára e sorok olvasása során; végső soron pedig azért, hogy még bensőségesebbé váljon a közösségük Jézus Krisztussal, az Úrral és Megváltóval. Ahogy látni fogják, abban az áldásban van részem, hogy egy rendkívülien természetfeletti életet élhetek. Könyvemben mesélni fogok arról a különleges utazásról, melynek során megtanulhattam, hogyan működik a Szent Szellem ereje a hívők életében. Miközben megosztom ezeket a tapasztalataimat, egyúttal azért is imádkozom, hogy olvasóim is ösztönzést nyerjenek arra, hogy elhiggyék: Isten az ő életükben is csodákat akar cselekedni. Ugyanakkor elismerem, hogy némely megtapasztalásom a Szent Szellemről idegenül hathat másoknak vagy kívül eshet eddigi megtapasztalásaik világán. De hadd bátorítsak mindenkit: Ne akadj fenn semmiféle tapasztalati különbözőségen. Bármilyen területen is vannak még kérdéseid, a Bibliában keresd rájuk a választ. A János evangéliuma 16,13 azt mondja, hogy Ő az igazságnak Szelleme, és azért jött, hogy elvezessen téged minden igazságra. Bármivel is kell ma szembenézned, a mennyei Atya szeretetével, Jézus Krisztussal mint Uraddal és Megváltóddal, és a Szent Szellemmel, aki vezet és tanácsol téged, ne add fel, amíg nem győztél!

1. fejezet

PORBÓL ROMÁNC

Mindig is álmodozó voltam. Fiatalkoromban gyakran előfordult, hogy feltekintettem az égboltra, és néztem az elhaladó repülőket. Teljesen magával ragadott a látványuk. Ámulatba ejtett, milyen parányinak tűnnek a magasban, és mindig elmerengtem azon, vajon hová tartanak. És egyáltalán, hogyan képesek repülni? Milyen emberek ülnek rajtuk? Arról ábrándoztam, vajon mit csinálnak az utasok, és milyen csodálatos helyekre utazhatnak. Élvezettel merültem el ezekben a képzeletbeli utazásaimban, miközben mosolyogva azt gondoltam: Egy napon én is egy ilyen repülő leszek! Természetesen bolond elképzelésnek tűnt – majdhogynem lehetetlennek –, teljességgel irreális reménynek egy olyan lány számára, aki egy kicsiny Texas állambeli városka porlepte peremterületén élt a nagy gazdasági világválság idején. Még csak meg sem fordult a fejemben, hogy egy napon több ezer repülőjárattal utazom majd, és emberek milliói felé fogok szolgálni a világ 137 országában.

Életem nagyon hétköznapi módon kezdődött. 1931. július 1-jén születtem, Marilyn Allene Sweitzer néven. Én voltam Mary Alice és John Sweitzer elsőszülött barna hajú és barna szemű gyermeke. Egy Dalhart nevű aprócska városban éltünk a Texas Panhandle néven ismert térség északi csücskében. Az 1930-as években nem volt túlságosan kellemes abban az államban élni, amelyik az 1800-as évek derekán Texasi Köztársaság[1] néven az Egyesült Államoktól független államként működött. Dalhart a Dust Bowl[2] centrumában helyezkedett el, ahol az elhúzódó aszály és szárazság, valamint a kavargó homokviharok rendkívül megnehezítették az ottaniak életét. Emlékszem olyan napokra, amikor az apró porszemcsék mindent beleptek. Tele volt velük a szemünk, a fülünk, az orrunk, és szinte lehetetlen volt látni, hallani vagy lélegezni. Plusz biztonsági óvintézkedéseket voltunk kénytelenek megtenni a veszélyes homokviharok miatt. Amikor például utaztunk, mindig vittünk magunkkal az autó csomagtartójában egy nagy kanna vizet. Ha útközben ugyanis lecsapott egy homokvihar, vízzel átitatott ruhadarabokat tekertünk a szánk köré, hogy lélegezni tudjunk a poron keresztül.

Gyermekkorom talán legfélelmetesebb eseménye az volt, amikor a családomat elkapta egy homokvihar. Hároméves lehettem. A nagyszüleim farmjára mentünk vendégségbe, ami nagyon gyakori esemény volt nálunk, én pedig roppantul élveztem ezeket a látogatásokat. Azon a bizonyos napon már épp indulni készültünk hazafelé, amikor a távolból pontosan az irányunkba tartó sűrű viharfelhőkre lettünk figyelmesek. Apám, amilyen gyorsan csak tudott, betuszkolt bennünket a kocsiba, és szinte száguldott hazafelé. A vihar azonban lecsapott ránk útközben, és csak lassan és nagy erőfeszítések árán tudtunk továbbhaladni az autóval. Az egész út alatt vizes rongyokkal tekertük körbe a szánkat. Mire sikerült megtennünk a közel 30 kilométeres távolságot, az ég annyira elsötétült a homoktól, hogy úgy tűnt, mintha éjszaka lenne, pedig valójában még csak kora délután volt. Miután apám leparkolta az autót, tapogatózva kellett megtalálnunk a házunk bejáratát, ugyanis a portól olyan sötét volt, hogy semmit nem láttunk.

A családom

Apám tipikus amerikai munkásember volt, egy úttörő a szó legszorosabb értelmében. Nagyon keményen dolgozott, hogy családfőként mindig elő tudja teremteni számunkra az alapvető szükségeinket. A nagy gazdasági világválság éveiben nem éltünk igazán anyagi jólétben, gyerekként mégsem éreztem soha, hogy bármiben is hiányt szenvednék. Mindig volt elegendő élelmünk, és sok szeretetet kaptam a szüleimtől. A ház, ahol felnőttem, nagyon különleges volt számomra. Apám építette a két kezével. A takarosan bézs színűre kifestett piciny házikóban három szoba és egy garázs kapott helyet. Apám rendkívüli kézügyességének köszönhetően az olyan nehéz időkben, mint amilyen az is volt, nem éreztük annyira húsbavágóan a hiányt, mint megannyi más család. Tulajdonképpen azt mondhatom, hogy sok szempontból jó idők voltak.

Az ember arról álmodhat, amiről csak akar, ám ha nem hajlandó keményen dolgozni, az álmaiból sosem lesz valóság.

Sok családtagunk élt Dalharthoz közel. Anyám, Mary Alice Moore, egy tizenegy gyermekes családból származott, és testvéreinek többsége a közelünkben lakott. A szintén Dalhartban élő nagyszüleim összesen 22 unokával büszkélkedhettek! Tehát állandó élményem volt a családtagok közelsége. Kislányként nagyon, de nagyon szerettem nagymamával lenni. Az egyik legkorábbi élményem, hogy az ölében ücsörgök, miközben ő a kávéjába márt egy darabka házi készítésű süteményt, majd a számba adja. „Túlságosan vékonyka ez a gyerek – mondogatta anyámnak –, jobban kellene etetned.” Én azonban sosem éreztem úgy, hogy túlságosan sovány lennék, noha nagymamának határozottan ez volt a véleménye, és ő soha nem vonakodott attól, hogy megmondja anyámnak, amit gondol.

Csodálatos élményeim fűződnek a nagyszüleim farmján eltöltött időkhöz. Bár nem éltem ott, de akár így is lehetett volna, hiszen gyakori látogató voltam náluk. Nagyapa és a nagybátyáim kora reggeltől a földeken dolgoztak, nagymama pedig ebédfőzéssel töltötte az egész délelőttöt, hogy aztán jóllakathassa az éhes férfiszájakat. Nagyon szerettem a konyhában lenni vele. Megengedte, hogy felüljek a pultra, és „segítsek” neki a sütésben, főzésben. Az ételkóstolást is élvezettel végeztem. Elképesztően ínycsiklandó illatok áradtak állandóan nagymama sütőjéből. De kedves emlékeim vannak a csirkék és pulykák kergetéséről is, arról, ahogyan a tojások összeszedésében segédkeztem nagymamának, és arról is, ahogyan nagybátyáim a teheneket fejték. A nagyszüleim rendkívül dolgos emberek voltak, és ezt az értéket rám is áthagyományozták. Egy életre szólóan megtanultam, mennyire fontos a kemény, kitartó munka. Az ember arról álmodhat, amiről csak akar, ám ha nem hajlandó keményen dolgozni, az álmaiból sosem lesz valóság.

Noha sok jó szokásom kialakulását a családomnak köszönhettem, az emberek iránti szeretetem – amit már egész fiatalon éreztem – egészen biztos, hogy Isten ajándéka bennem. Sosem érdekelt, hogy kinek milyen az etnikai háttere; a különböző kultúrák és népek iránti szeretetet nem a családtagjaimtól vagy a közvetlen környezetemhez tartozóktól tanultam. Dalhart egy déli városka volt, én pedig egy olyan korszakban nőttem fel, amikor a faji alapokon nyugvó előítélet és diszkrimináció erőteljesen jelen volt a társadalomban. Az igazat megvallva a saját családtagjaim közül is néhányan nagyon negatívan viszonyultak a fekete emberekhez, és a hozzáállásuk mélységesen zavart engem. Már gyerekként is feldühített, ha a faji diszkrimináció jeleit tapasztaltam valahol; nem értettem és nem is szerettem. Minden ember felé szeretetet éreztem, ám ezen tulajdonságomnak köszönhetően a családtagjaim szemében bajkeverő voltam. A nagybátyáim például kinevettek és gúnyolódtak az érzéseimen. Jóllehet ezzel fájdalmat okoztak, de nem sikerült megváltoztatniuk. Az emberek iránti szeretetet ugyanis Istentől kaptam, és egyáltalán nem érdekelt, ha mások emiatt kinevettek.

Ötéves lehettem, amikor apám új állást kapott, és így a texasi San Angelóba költöztünk. Nehéz volt búcsút inteni Dalhartnak, mivel addigi életem során csakis azt a környezetet ismertem. Szorongtam a tudattól, hogy magam mögött kell hagynom mindent, amit ismerek, és bele kell vetnem magam rengeteg új és másmilyen dolog felfedezésébe. A költözésre épp azelőtt került sor, hogy elkezdtem az iskolát. Akkoriban San Angelóban még nem működött iskola-előkészítő évfolyam, így rögtön az első osztályba mentem. Annyira vágytam arra, hogy kiválóan teljesítsek és annyira féltem attól, hogy nem fogom tudni jól csinálni, hogy nagyon könnyen kiborultam. Azokban a nehéz években édesanyám mérhetetlenül nagy támaszt jelentett számomra.

– Anyu, pénteken betűzésből dolgozatot írunk – panaszkodtam –, és nem tudom, mit tegyek!

Anyám válasza mindig ugyanúgy hangzott:

– Már egészen kicsiként is rendkívül okos voltál, biztos vagyok benne, hogy jól fogsz teljesíteni.

Válasza megnyugtatott és bátorságot adott. Nem számított, mitől félek, vagy milyen gyakran gondolom azt, hogy nem fogom megütni a mérce legfelső szintjét, anyám mindig a következőképpen bátorított: „Már egészen kicsiként is rendkívül okos voltál!” Ezzel tulajdonképpen azt akarta kifejezni, hogy mivel kisgyerekként is okos voltam, ezért most is az vagyok! Egy idő után aztán elkezdtem hinni ebben.

Szüleim bátorításainak köszönhetően nagyon is jól teljesítettem az iskolában. Szerettem a kihívásokat, és persze jó jegyeket kapni, mert attól mindig nagyszerűen éreztem magam. Mintha aranyérmet akasztottak volna a nyakamba, amikor ötös osztályzatot kaptam, és apámnak is örömet okoztam az eredményeimmel. Apám, John Allen Sweitzer egy nagyon hallgatag, ám annál törődőbb férfi volt. Öröm sugárzott a mosolyából, amikor ötös osztályzatot vittem haza, és én nagyon szerettem ezt. A jó jegyeimre adott válasza arra ösztönzött, hogy teljes erőbedobással tanuljak. Szerettem volna örömet okozni neki, így még keményebben dolgoztam, hogy még több ötöst szerezzek.

Iskolás éveim alatt a szüleim által megalkuvást nem tűrően követett német szabályok mélyen belém ivódtak. Odahaza három alapvető szabály élt: dolgozz keményen, légy fegyelmezett és tanulj, hogy eltarthasd magad. És én pontosan ezek mentén éltem. Tizenegy évesen magam kezdtem vásárolni a ruháimat. Az egyik első munkám az volt, hogy a fákról lepotyogó almákkal kellett teleszednem a kosarakat. Órákig tartott csak egyet is telepakolnom. Öt centet kaptam kosaranként, tehát megérte a kemény munka! Hiszem, hogy ezek a szabályok – karöltve a családban gyerekként szerzett tapasztalataimmal – nagyban hozzájárultak ahhoz, hogy rugalmas személy váljon belőlem, és ez a tulajdonság egész felnőttkoromat végigkísérte. Gyerekkorom eseményei arra tanítottak, hogy sose adjam fel, még ha a dolgok lehetetlennek is tűnnek.

Öcsém, David nem sokkal a San Angelóba történt költözésünk után született. Noha világra jöttével öröm költözött az otthonunkba, ami engem illet, sajnos nem igazán kedveltem őt. Ez különösen arról az időszakról mondható el, amikor David még nagyon kicsi volt. Mivel több évvel fiatalabb volt nálam, nem éreztem úgy, hogy bármit is tudnánk együtt játszani. Ennek ellenére ő mindig játszani akart velem, a barátaimmal és a babáimmal. Egyáltalán nem állt szándékomban osztozni vele a barátaimon, a babáim pedig egyenesen „tiltólistán” voltak előtte, amikor ugyanis a kezei közé kerültek, gyakran eltörte valamelyiküket, amitől természetesen rettenetesen dühös lettem rá. Eleinte semmit sem értettem a testvér témából. Számomra ő csak egy idegesítő kisöcs volt. Ám szerencsére, mire 11 éves lettem, a kapcsolatunk pozitív fordulatot kezdett venni. Azt hiszem, végül elég nagy lett ahhoz, hogy értékelni tudjam, és már élveztük az együtt töltött időt.

David sokkal okosabb volt, mint én, és ezt a tanulmányi előmenetele is tükrözte. Villamosmérnök lett belőle, és meglehetősen sikeres volt a szakmájában. Felnőttként aztán – noha különböző államban éltünk: ő Texasban, én pedig Coloradóban – megőriztük a jó kapcsolatot, és gyakran beszéltünk egymással. Sajnos David egész életében mentális problémákkal küzdött. Élete legnehezebb éveiben anyám foggal-körömmel harcolt az üdvösségéért: imádkozott az öcsémért, és hitte, hogy meg fogja ismerni Isten szeretetét, és képes lesz elfogadni azt az igazságot, hogy Jézus meghalt érte. Kérte Jézust, hogy bocsássa meg Dave bűneit.

Bennem is ugyanazt a kitartást ültette el, azt az eltökéltséget, hogy soha ne adjam fel, amíg Isten nem adja meg a győzelmet…

Sőt, anyám azért is imádkozott és azt is kérte Istentől, hogy töltse be Davidet Szent Szellemmel. Ez pontosan az a megtapasztalás, amiről az Apostolok cselekedeteinek második része beszél, amikor is Jézus követői betöltekeztek Isten Szellemével, aminek következtében Isten ereje elkezdett cselekedni rajtuk keresztül. David ugyan a 60-as éveiben, de üdvösségre jutott, és Isten Szellemével is betöltekezett. Mindez az 1990-es évek végén történt, amikor meglátogatta anyánkat a halálos ágyán. Anyám még azt a helyzetet is arra használta, hogy imádkozzon Davidért, aki akkor és ott megtért és betöltekezett Szent Szellemmel. Ráadásul megszűntek a mentális és érzelmi zavarai és egészséges emberként élt egészen a 2012-ben bekövetkezett haláláig. Anyám egész egyszerűen nem volt hajlandó feladni vele kapcsolatban, és ez az állhatatossága hatalmas eredményt hozott. Tudom, hogy bennem is ugyanazt a kitartást ültette el, azt az eltökéltséget, hogy soha ne adjam fel, amíg Isten nem adja meg a győzelmet. Ez a hozzáállás tette mindig is lehetővé, hogy elképesztő áttöréseket tapasztalhassak életem során.

Apám Pennsylvaniában született, fiatalon azonban asztmában szenvedett, így a meleg klíma miatt Texasba költözött. A második világháború kezdetén – amikor tízéves voltam – a pennsylvaniai Sewickley-be költöztünk, ahol apám hadihajók építésénél segédkezett. Anyám szerette ezt az államot. Az ő szemében ez a térség gyönyörű volt, és különösképpen felfrissítő a rengeteg növény-, virág- és fafajtának köszönhetően. Azt is szerette Pennsylvaniában, hogy ott mind a négy évszak megtalálható volt, abban pedig különösen örömét lelte, amikor a megannyi színben pompázó őszi levelek beborították a tájat. Egészen 1945-ig, vagyis a háború végéig Sewickley-ben laktunk. Azok az évek mindenki számára tele voltak nehézséggel, egyrészt a háború, másrészt a következményeként fellépő általános és állandó hiány miatt. Emlékszem, hogyan ültettünk veteményest a ház köré, hogy legalább teremjen némi zöldség ennivalónak. Visszatekintve most már látom, hogy még a küzdelmek közepette is hogyan munkálkodott bennem Isten, hogy majd a céljainak megfelelően tudjon használni. Ez a munkája aztán a lehető legegyértelműbbé vált a tanulmányaim, szociális fejlődésem, illetve a barátságaim alakulása terén.

Az első nemzetközi barátom

Pennsylvaniában nagyon jó iskola működött. A tanáraim valóságosan hivatásuknak tekintették a szakmájukat, és lebilincselően tudták előadni a tananyagot. Nekik köszönhetően éhség támadt bennem a tanulás iránt. Ugyan szép eredményeket értem el a tanulmányaimban, a legjelentősebb hatást mégis az gyakorolta rám, ami az osztályterem négy falán kívül zajlott. Pennsylvania – már akkoriban is – sokkalta változatosabb volt, mint Texas, számos tekintetben nagyon is kozmopolita. Jelentős lélekszámú nemzetközi lakossága – amelyben szép számmal voltak lengyelek és olaszok – berobbantotta bennem a különböző etnikumokhoz tartozó és hátterű emberek iránti érdeklődésemet. Az egymástól eltérő kultúrákat és nyelveket nagyon érdekesnek találtam, és rettentően szerettem más országokból származó személyekkel ismeretségbe kerülni. Sok olyan gyerekkel kötöttem barátságot az osztályban is, akik nagyon mások voltak, mint én – és ezt egyszerűen élveztem!

Az első „nemzetközi” barátom egy olasz bevándorló volt. Clorinda Florának hívták. Igazi barátnők lettünk, és az akcentusa egyenesen megnyerő volt. Korábban még sosem találkoztam olyan valakivel, aki másik országból érkezett. Különleges szimpátiával viseltettem iránta, ami abból is fakadhatott, hogy sok szempontból Clorinda egy kívülálló volt, és emiatt azonosulni tudtam vele. Életem ezen szakaszában gyakran éreztem elszigeteltnek és magányosnak magamat, és egyértelmű volt, hogy sem Clorinda, sem pedig én nem tartozunk a tömeg népszerű részéhez. Tetszett, hogy nagyon különbözőek voltunk, és egyáltalán nem törődtem azzal, hogy kilógunk a környezetünkből.

Élvezettel hallgattam Clorinda történeteit az olasz életéről, valamint a Földközi-tenger közelében átélt kalandjairól. Egy olyan álmodozó számára, mint én, ez maga volt a főnyeremény. Újra és újra elmerengtem a történetein, illetve azon, milyen is lehet az élet Firenzében, Velencében, és a föld más pontjain. Clorinda családja is a szívébe zárt engem. Amikor csak ellátogattam hozzájuk, igazi, finomabbnál finomabb olasz ételekkel vártak! Szerettem hallgatni, ahogy a családtagok a saját anyanyelvükön beszélgettek egymás között – annyira gyönyörűen csengtek az olasz szavak. Fiatalkorom ellenére a Clorindával való barátságom megtanított arra, hogy értékeljem a sokféleségben rejlő szépséget. Az általános iskola évei alatt elválaszthatatlan barátnők voltunk, és mindeközben egyre csak mélyült a nyelvek iránti szeretetem, valamint az a vágyam, hogy eljuthassak a világ más pontjaira is.

Találkozásom az Úrral

Ekkortájt erőteljesen éreztem, hogy Isten hív magához, és szerettem volna megismerni Őt, mindannak ellenére, hogy a felekezet, ahová a szüleim jártak, meglehetősen liberális felfogású volt, és nem igazán ösztönözték a közösség tagjait a Jézus Krisztussal való személyes kapcsolat ápolására. Ám eme bátorítás hiányának ellenére a szívemben akkora vonzás ébredt, hogy úgy éreztem, szükségem van arra, hogy jobban és közelebbről megismerjem Istent. Egy nap aztán a szívemben elmondtam egy egyszerű imát az Úrnak, amely így szólt: „Ott akarok lenni, ahol Te jelen vagy. Hol vagy, Uram? A metodista gyülekezetben keresselek, a katolikus templomban vagy a baptista gyülekezetben? Mert én ott akarok lenni, ahol Te jelen vagy.” A szívemben a következő kristálytiszta üzenettel felelt az Úr: „Az Igében vagyok jelen.” Elsőre furcsának tűnt, ugyanakkor a szívem számára megnyugtató volt. Noha a közösségünkben sosem tettek hangsúlyt a Biblia olvasásának fontosságára, anyám mégis mindig azt mondta, hogy a Biblia Isten Szava, amelyben mindenre megtalálható a válasz. A tőle látott példa, valamint Isten világos válasza meggyőzött arról, hogy olvasnom kell a Bibliát.

Így hát napi tevékenységemmé vált az Ige olvasása, esténként pedig térdre ereszkedve az Igében olvasottakat vallottam meg imában az emeleti szobámban. A kertben magasodó robusztus fenyőfák mintha védelmezték volna az ablakomat. A táj szépsége és az ima hatására létrejött nyugodt légkör együtt nagyon békés hellyé tették a szobámat. Noha el sem tudom mondani, mennyire élveztem az így eltöltött időt, még csak meg sem fordult a fejemben, hogy ezek az imák jelentik majd a munkám és a jövőbeni sikereim alapját. A Szentírás és az imádkozás felé bennem kialakult látszólag ártatlan szeretet fektette le tulajdonképpen az egész életemet végigkísérő, szenvedélyes igetanulmányozás alapjait, amely aztán szó szerint megváltoztatta az életemet és formálta a sorsom alakulását.

Ugyan a miértjét nem értem, de kezdetben Ézsaiás könyvét szerettem a legjobban olvasni. Állandóan ezt a prófétai könyvet olvastam, majd idővel elkezdtem a benne található ígéretek némelyikével kapcsolatban aktívan hitet gyakorolni abban, hogy valósággá válnak az életemben. Emellett a Zsoltárok könyvének olvasásába is belefogtam. A 139. zsoltár például csakhamar az egyik kedvencemmé vált. Mindenkinek meg kellene tanulnia kívülről ezt a zsoltárt! Arra tanít ugyanis, hogy senki sem baleset következtében születik, és hogy ezen a földön mindenkivel terve van Istennek.

Jóllehet, mi, emberek nem mindig tudjuk, milyen kihívások és

veszélyek leselkednek ránk, Isten azonban tudja, és Ő felkészít és megerősít bennünket, hogy a kihívások közepette is az

Ő kegyelmében tudjunk járni.

Sötét időszak

A Pennsylvaniában eltöltött évek alatt szerzett pozitív tapasztalataim, illetve az Isten Beszédéből megismert csodálatos igazság ellenére volt az életemnek egy rendkívül sötét oldala is. Könnyűszerrel beárnyékolhatta volna az örömteli pillanataimat, az iskolában kötött barátságaimat, és az életemben zajló mély szellemi munkát. Visszatekintve, úgy hiszem, annak köszönhetően éltem túl ezt a sötét időszakot, hogy sikerült mély gyökeret eresztenem Isten Igéjébe. A szívemben tudtam, hogy Isten szeret, annak ellenére is, hogy a negatív tapasztalataim hatására megkérdőjeleztem ezt az igazságot. Azóta megtanultam, hogy jóllehet mi, emberek nem mindig tudjuk, milyen kihívások és veszélyek leselkednek ránk, Isten azonban tudja, és Ő felkészít és megerősít bennünket, hogy a kihívások közepette is az Ő kegyelmében tudjunk járni.

A sötét tapasztalatok ideje akkor vette kezdetét, amikor Pennsylvaniába költöztünk. Egy ideig a nagynénéméknél laktunk. Senkinek sem volt tudomása róla, hogy 11 éves koromban a nagybátyám szexuálisan molesztálni kezdett. Annyi idősen még nem igazán értettem, hogy mit tesz velem, hiszen járatlan voltam az élet „nagy” dolgaiban. Csupán annyit tudtam, hogy nem szeretem, amit csinál. Teljesen összezavarodtam, mert amikor éppen nem molesztált, mindig nagyon kedves volt velem. Tulajdonképpen mindenkihez kedves volt. Annyian szerették, és annyian meg voltak győződve róla, hogy ő a világ legkedvesebb személye! A népszerűsége pedig csak tovább tetézte a vívódásomat. A molesztálásokat követően mindig szégyent és bűntudatot éreztem, és magamat hibáztattam amiatt, hogy ez megtörténhetett. A nagybátyám közkedveltsége miatt úgy éreztem, hogy a molesztálás az én hibám. Biztosan valamit rosszul csinálok, hogy ez történik velem – gondoltam. Életem legszörnyűbb és legzavarosabb időszaka volt. Nem sokkal azután, hogy tizenkét éves lettem, a molesztálás abbamaradt, mi pedig elköltöztünk tőlük. Noha a fizikális abúzusnak vége szakadt, depresszióba estem. Azt hittem, valami szörnyen rossz velem, és véget akartam vetni az életemnek. Még öngyilkosságot is megpróbáltam elkövetni. Az az év nagyon szomorú és mérhetetlenül nehéz volt. Annyira egyedül éreztem magam, mintha Isten teljesen elhagyott volna.

Az érzelmi gyötrelem csak hetedik osztályos koromban kezdett enyhülni. Abban az iskolaévben sok pozitív hatás ért a jó jegyeim miatt, és ez elkezdett kifelé húzni az egyre mélyülő érzelmi spirálból. A tanulmányi eredményeim miatt kapott bátorítások kirántottak a depresszió állapotából. Egyfajta belső gyógyulás vette kezdetét, ami képessé tett arra, hogy végre levegyem a tekintetemet a molesztálásról és továbblépjek.

Ahogy teltek az évek és egyre-másra értek a sikerek a tanulásban, úgy tudtam fokozatosan elfelejteni a szexuális abúzushoz kötődő emlékeket. Néhány évtizeddel később pedig már semmire sem emlékeztem belőlük. Azt azonban nem is sejtettem, micsoda pusztító hatást fejthetnek ki a testemre a történtek. Már elmúltam 70 éves – tehát több mint 60 évvel a molesztálások után –, amikor kazahsztáni szolgálatom során paraziták támadták meg a szervezetemet. Súlyosan megbetegedtem; kilenc kilót fogytam, és rettenetesen legyengültem. Kilenc hónap telt el, mire az orvosok rájöttek a problémára. Mindeközben egyre csak gyengültem fizikailag. Úgy tűnt, nincs remény, mivel senki nem értette, mi támadta meg a testemet. Le kellett mondanom az összes utazást és szolgálati felkérést. Állandóan remegtem, szinte a csontjaimig hatolt a reszketés. Mély depresszióba estem, fizikailag és mentálisan is gyenge állapotba kerültem, egyszerűen nem akartam élni.

Akkoriban néhány lelkész barátom észrevette azt a rettenetes, minden erőmtől megfosztó depressziót, ami maga alá gyűrt. Felajánlották, hogy meglátogatnak otthon, és imádkoznak velem. Az ima pedig nem csupán megváltoztatta az életemet, de meg is mentett! Az imádkozás elején arra kérték a Szent Szellemet, idézzen fel az emlékeimben minden olyan tényt, korábbi eseményt, amiről tudnom kell. És akkor, mintha hirtelen valaki felkapcsolta volna a villanyt: eszembe jutott a molesztálás, amit már évtizedek óta igyekeztem elrejteni. Addig a pillanatig fogalmam sem volt róla, hogy a gyerekként átélt molesztálás sebei igazából sosem gyógyultak be. Ám miután imádkoztunk, Isten emlékeztetett rá, hogy a molesztálás abbamaradását követő évben – azaz több mint 60 évvel korábban – újra és újra öngyilkos akartam lenni.

„Azt hitted, elhagytalak, pedig végig melletted voltam” – mondta Isten. Megmutatta, hogyan vetett véget a molesztálásnak, szabadított ki abból a rettenetes helyzetből és adott egy saját otthont a családom számára. Majd arra is emlékeztetett, hogy rögtön ezek után gimnáziumba tudtam menni, ahol osztályelsőként végeztem. Ekkor jöttem rá, hogy Isten mindvégig velem volt, kiszabadított a veszélyből.

Ezt a személyes kijelentést követően három napig csak sírtam, közben a szívem meggyógyult és az öröm is visszatért belém. Annyira boldog voltam, hogy élek! Isten már akkor meggyógyított, amikor nem is tudtam, hogy szükségem van gyógyulásra. Ez a gyógyulás radikálisan megváltoztatott. Ettől kezdve még hatékonyabban tudtam segíteni az embereken. Korábban ugyanis nem voltam túlságosan együttérző az elesettekkel. Ha valakinek például rossz napja volt, legszívesebben azt mondtam volna neki: „Fogj egy befőttes gumit, tekerd a fejed köré, majd szabadulj meg tőle!” – vagyis lépj már túl a problémádon! Egyszerűen nem értettem, hogyan nem képesek összhangba hozni a hozzáállásukat és az érzéseiket Isten Igéjével, és „helyrepofozni önmagukat”. Fogalmam sem volt róla, mennyire, de mennyire rossz hozzáállást tanúsítottam!

Miután Isten meggyógyította a szívemet és betöltött örömmel, sokkal jobban megértettem az emberek fájdalmait. Elkezdtem annyira szeretni a Prédikátor könyvét, mint azelőtt soha. Rádöbbentem, hogy a benne található ígéretek közül számos megvalósult az életemben. „Mindent szépen csinált az ő idejében…”[3] – mondja a prédikátor a 3. rész 11. versszakában. És valóban így tett Isten!

Több mint 60 éven át igyekeztem kizárni az elmémből a molesztálás emlékeit – és úgy tűnt, a történtek valóban nem is voltak hatással rám. Isten azonban nem feledte azokat. A megfelelő időben aztán felelevenítette, majd azt mondta: „Itt az ideje a teljes gyógyulásodnak.” Számos szempontból úgy cipeltem magammal ezt a negatív élményt, mintha semmi nem történt volna. Megbocsátottam a nagybátyámnak, még a temetésére is elutaztam Pennsylvaniába, amikor szívinfarktusban elhunyt, és a feleségével, Ethel nénikémmel maradtam néhány napot. Csakhogy az öngyilkosságot vágyó részem, amely úgy érezte, Isten elhagyta, nem gyógyult meg. Ám azon az estén, az életemet megmentő ima alatt, Isten meggyógyított. Ő ezt látta a legmegfelelőbb időnek erre!

Isten embereket használ

Gyerekkoromra visszatekintve számos olyan személy volt a környezetemben, akik jelentős hatást gyakoroltak az életemre. Elsőként Ethel nénikémet említeném. Amikor vele voltam, valahogyan mindig azt éreztette velem, hogy én vagyok a legfontosabb számára. Ezt nem csupán én éreztem így. Ami azt illeti, nálánál vendégszeretőbb személyt nemigen ismertem. Ha módjában állt volna, az egész világot vendégül látta volna. Pennsylvaniának azon a részén, ahol felnőttem, az emberek időnként fennhéjázóan viselkedtek, ám Ethel néni más volt.

Megtanultam, hogy az igazi kalandokat és jutalmat maguk az emberek jelentik, ezért őket tettem legfőbb életcélommá.

Ő mindig tárt karokkal fogadta a szükségben lévőket. Még ma is jól emlékszem arra a két férfira a szomszédból, akik segítségre szorultak, mégsem törődött velük senki, mivel kissé furcsának tűntek. Valóban azok voltak, ám ez nem tartotta vissza Ethel nénit. Levest főzött nekik, és elvitte egy olyan helyre, ahol könnyen megtalálták, így mindig volt mit enniük. Ethel néni folyton kész volt segíteni, ahogy és amiben csak tudott. Úgy hiszem, az ő példája nyomán váltam gondoskodóbbá és nagylelkűbbé, különösen a társadalom „érinthetetlenjei” felé. Isten őt használta arra, hogy a példáját látva nagyobb szívem legyen az emberek felé: olyan szívem, amely képes az együttérzésre, és nem lesz ideges attól, ha segítő kezet kell nyújtania másoknak, még a legkilátástalanabb helyzetekben sem. Sokszor előfordul, hogy ugyan együttérzés fakad fel bennünk az emberek felé, ám a félelem miatt mégsem teszünk semmit, hogy segítsünk rajtuk. Ethel néni megtanított rá, hogy az együttérzés nem elegendő, ennél többet kell tennem; valami olyat, amivel ténylegesen segíthetek.

Ethel néni gondoskodó asszony volt, erős személyiséggel, valamint rendkívül pozitív természettel és életszemlélettel. Nem félt állást foglalni. Számos tekintetben jóval megelőzte saját korát. Egy olyan korszakban, amikor a nők többsége elfogadta a férfiaknak való alárendelt szerepét, Ethel néni forradalmi személyiségként hatott. Nem hitt benne, hogy a nőknek – a nemükből fakadóan – csakis kisebb ambícióik lehetnek, mint a férfiaknak. Amikor elmondtam neki, hogy külföldön szeretnék dolgozni nagykövetként, azt válaszolta:

– Az lehetsz, ami csak szeretnél!

Folyton azzal bátorított, hogy Istentől „határozottságot” kaptam. Sosem kérdőjeleztem meg a velem kapcsolatos meggyőződését – sőt inkább fürdőztem benne. Ami azt illeti, az ő bátorítására tanultam nyelveket; legnagyobb odaadással a latint. Neki köszönhetem az újlatin nyelvek iráni szeretetemet. Azonban sosem csupán a nyelveket szerettem, hanem az embereket, a helyeket és az általuk reprezentált nemzeteket – mintha egy égő szenvedély kapott volna lángra bennem a nyelvek tanulása által. Nagynéném példájából megtanultam, hogy az igazi kalandokat és jutalmat maguk az emberek jelentik, ezért őket tettem legfőbb életcélommá.

Hetedik osztályos koromban kezdtem el latint tanulni. Volt egy csodálatos latintanárom, Hawes tanár úr. A Harvardon szerzett diplomát, és nem csupán a latin nyelv iránt viseltetett odaadással, de sakkozni is nagyon szeretett. Eleinte meglehetősen nehéznek tartottam a latint, de elszánt voltam. Hawes tanár úr pedig folyamatosan arra ösztönzött, hogy tanuljak többet és még többet. Gyakran megesett, hogy elsírtam magam az óráin, annyira szigorú volt. Egy nap azt mondta:

– Ha nem lenne meg benned a képesség, nem erőltetném a latin tanulását.

Ettől kezdve nem törődtem vele, hogy mennyire bonyolult nyelv, és elkezdtem még többet tanulni. Végül aztán mondhatni beleszerettem a latinba. Hawes tanár úrnak köszönhetően pedig megszerettem magát a nyelvtanulást is. Így történt, hogy a latin mellett a franciát is tanulni kezdtem, majd végül a spanyolt és a görögöt is.

16 éves középiskolás voltam, amikor a pennsylvaniabeli Jumonville-ben megrendezésre kerülő metodista nyári tábor ösztöndíjat ajánlott. Annyira izgatott voltam, hogy elmehetek, hiszen egy „tábor” volt, ám azt nem sejtettem, hogy a táborban megváltozik az életem és egy teljesen más irányt vesz – méghozzá olyat, amilyennél jobbat el sem tudtam volna képzelni. Ahogy visszagondolok arra a nyárra, tudom, hogy Isten szervezte így. Négy napot töltöttünk a táborban, és a velem egy szobán osztozó lányok egytől egyig mások voltak, mint én. Volt valamilyük, ami nekem nem, azt azonban nem tudtam, mi az. Egész héten Istenről beszéltek nekem. Ahogy teltek a napok, mind többet tudtam meg Istenről. Az utolsó napon aztán egy olyan találkozásban volt részem, ami megváltoztatta az életemet. Azon az estén egy baptista ifjúsági lelkész szolgált. Miután befejezte a prédikációt, megkérdezte:

– Vajon Jézus a szívedben lakik?

Életemben először hallottam arról, hogy lehetséges, hogy Jézus a szívünkben éljen. Az enyémben nem – gondoltam. – Ugyan ismerem Őt, de nem lakik a szívemben. A lelkész ekkor előrehívta mindazokat, akik még nem fogadták be Jézust a szívükbe. Szeretem Őt, és azt akarom, hogy bennem legyen – gondoltam. Egyetlen pillanatig sem gondolkodtam, hanem előrementem és elmondtam egy egyszerű imát, amiben elfogadtam Jézust Uramnak és Megváltómnak.

Jézus átformált

Abban a pillanatban, hogy befogadtam Jézust a szívembe, megváltoztam. Három napon át annyira telve éreztem magam szeretettel és örömmel, hogy legszívesebben minden fát megöleltem volna! Amikor hazaérkeztem a táborból, anyám azt mondta:

– Fogalmam sincs, mi a csuda van veled; csak úgy sugárzik rólad az öröm!

Többé nem tudtam Biblia nélkül létezni, hiszen a szerzője beköltözött a szívembe, én pedig egyre jobban és jobban akartam ismerni Őt. Ugyan évek óta olvastam már a Bibliát, ám akkor hirtelen valami megváltozott. Személyessé vált a Szentírás; „Isten élő beszéde” lett az életemben. Tudtam, hogy Isten éveken keresztül vonzott magához, amikor azonban kértem Jézust abban az imában, hogy Uramként és Megváltómként költözzön az életembe, totálisan más lett minden. Az életemet megváltoztató találkozás egyúttal azt is jelezte, hogy Isten természetfeletti munkához látott bennem. Annyi mindent kellett megtanulnom, ám lépésről lépésre haladva elkezdtem meglátni Isten csodáit az életemben. Arra is kezdtem rájönni, hogy Isten egy jó mennyei Atya, aki bőségesen kész megáldani gyermekeit.

Minden csodálatos volt. Naponta olvastam a Bibliát, és az Úrral való kapcsolatom egyre erősebbé vált. Lenyűgözött a szeretete, tele voltam örömmel és békességgel. Miközben a Vele töltött minden pillanatot élveztem, mit sem sejtettem róla, hogy az életem hamarosan újra fenekestül felfordul. Nagy változások és még nagyobb kihívások vártak rám.

Költözés Coloradóba

Azon az őszön apám asztmája fellángolt. Korábban is voltak heves küzdelmei a betegséggel, ám ezúttal mondhatni félelmetes tüneteket produkált. Orvosai azt tanácsolták, költözzünk olyan helyre, ahol egészségesebb a levegő. Ekkor kerültünk a coloradói Denverbe. 16 éves voltam és középiskolás. Egyáltalán nem hozott lázba, hogy új iskolába járjak, új tanárokat és diákokat ismerjek meg, mindenesetre azt eltökéltem magamban, hogy a tőlem telhető legjobb teljesítményt fogom nyújtani. De még így is felkészületlenül ért a változás óriási volta. Pennsylvaniában 400 diák járt a gimibe, ám a denveri új iskolámnak – a South High-nak – 2000 tanulója volt. Többen jártak az évfolyamomra, mint amennyi diákja összesen volt a pennsylvaniai középiskolának.

Teljességgel elveszettnek éreztem magam a tömegben. Senkit nem ismertem az iskolában, ráadásul úgy tűnt, hogy a többiek nagyon jó ismerősei egymásnak. Sokan már évek óta osztálytársak voltak, én tehát „kívülállónak” számítottam. Mivel eleinte egyáltalán nem voltak barátaim, a beilleszkedés még nehezebben ment. Szerencsére megint egy remek latintanárt kaptam. Ő is arra bátorított, hogy kiváló eredményre törekedjek, és még inkább értékeljem a nyelveket. Ösztönzésének, valamint a nyelvtanulásban elért újabb sikereimnek köszönhetően végül beilleszkedtem az új iskolában, és megszoktam a coloradói új életemet is. Az ott töltött évek egyúttal az Isten által számomra eltervezett csodálatos és természetfeletti jövőre is felkészítettek.

Mire leérettségiztem, már hat éve tanultam a latint, és jó néhány éve a franciát, a spanyolt, sőt a görög nyelvvel is foglalkoztam egy ideje! A vágyam, hogy külföldön szolgáló nagykövet lehessek, ekkora már életcéllá érett bennem. Azért szerettem annyira azon gondolkodni, hogy utazom és más országokban élek, mivel mindenképpen tapasztalatot akartam szerezni arról, milyen sajátosságok jellemzik a más kultúrákban élő embereket. Amikor terítékre került a főiskola és a továbbtanulás kérdése, teljes bizonyossággal tudtam, milyen irányba akarok menni. Úgy döntöttem, egyetemre megyek, és nyelvekből fogok diplomát szerezni.

Évekkel korábban, amikor elmondtam apámnak, hogy főiskolára szándékozom menni, ő azt felelte: „Remek! De nem fogok ezért imádkozni. Szerezz ösztöndíjat, és magad taposd ki az utat a főiskolára.” És pontosan ez állt szándékomban! Keményen tanultam a gimnáziumban, hogy jó jegyeket szerezzek és ösztöndíjhoz jussak. A főiskolán eltöltött első év során ugyan volt ösztöndíjam, mégis napközben dolgoztam, otthon laktam, hogy pénzt takaríthassak meg, és esti előadásokra jártam a Coloradói Egyetemre.

Az első tanév kemény volt. Nagy kihívást jelentett teljes munkaidőben dolgozni, közben pedig tanulni, ennek ellenére kifizetődőnek bizonyult. Elegendő pénzt tudtam ugyanis összespórolni ahhoz, hogy átjelentkezhessek az Észak-coloradói Egyetemre és kollégiumba költözzek a hátralévő három tanévre. Hétvégenként hazautaztam, és egy ruhaboltban dolgoztam, hogy fedezni tudjam a tanulás költségeit. Végül egy cent adósság nélkül sikerült befejeznem a főiskolát. Természetesen az egyetemi tanulmányok folytatása akkoriban nem emésztett fel akkora összegeket, mint manapság. Mindenesetre adósság nélkül diplomázni azokban az időkben is Isten hűségének volt a bizonyítéka.

Életem első bibliatanulmányozó csoportja

A főiskola a szellemi életnek egy olyan formációjával is megismertetett, mely rendkívüli hatással volt az életemre. Amikor átjelentkeztem az Észak-coloradói Egyetemre, rájöttem, hogy a velem egy szobában lakó lányok többsége lutheránus. Hetente összejöttek, hogy közösen tanulmányozzák a Bibliát. Azelőtt sosem hallottam, hogy léteznek bibliatanulmányozó csoportok, úgyhogy nagyon is érdekelni kezdett a dolog. Úgy döntöttem, csatlakozom hozzájuk, szinte beleszerettem abba, ahogyan tanulmányozták az Igét. A csoporthoz tartozó lányok olyan mély benyomást tettek rám, hogy még a lutheránus hittanóráikra is elmentem. Noha soha nem tértem át hivatalosan a lutheránus vallásra, mégis engem választottak meg az Észak-coloradói Egyetem Lutheránus Diákszövetsége elnökévé.

Visszatekintve, most már tudom, hogy azok a csodálatos közös bibliatanulmányozások nem csupán arról szóltak, hogy felnőttek egy csoportja összejött tanulmányozni a Szentírást, hanem ennél sokkalta többről. Határozottan tudom, hogy Isten használta őket arra, hogy segítségükkel felkészüljek arra a szisztematikus fejlődési folyamatra a szellemi élet terén, amire aztán a későbbiekben olyan nagy szükségem volt. Az évek során a bibliatanulmányozói közösségek szerves részévé váltak a szolgálatomnak. Kimondhatatlanul hálás vagyok Istennek a tapasztalatokért, amikre azoknak a lányoknak a társaságában tehettem szert, miközben együtt tanulmányoztuk a Bibliát és növekedtünk az istenismeretben.

1953-ban kiváló eredménnyel szereztem diplomát az Észak-coloradói Egyetem idegen nyelvi szakán, majd azonnal állást kaptam a coloradói Pueblo középiskolájában spanyol és angol szakos tanárként. Nagyon szerettem a munkám, élveztem a diákjaimmal töltött órákat és a tanítással együtt járó újabb és újabb kihívásokat, ám mindeközben sem csillapodott bennem a vágy arra, hogy külföldi diplomata legyek. Úgy terveztem, tovább folytatom a tanulmányaimat mester fokozaton: franciát, olaszt és spanyolt fogok tanulni, hogy végül nagykövet lehessek. 22 éves voltam, egy kidolgozott tervvel az életemre vonatkozóan. Csak később jöttem rá, hogy Istennek viszont más terve volt – sokkal nagyszerűbb, mint a sajátom.

[1] Angolul: The Lone Star State – a ford. megj.

[2] Az 1930-as évekre jellemző időjárási jelenség Észak-Amerikában. Ennek során hatalmas porviharok keletkeztek, melyek jelentős károkat okoztak az ország ökológiájában és gazdaságában. A jelenséget a nem megfelelő mezőgazdasági módszerek, illetve a súlyos szárazság idézte elő – a ford. megj.

[3] Az angol fordítás alapján: „Mindent gyönyörűen csinált a megfelelő időben…” – a ford. megj.

2. fejezet

„IGEN!”

Isten gyakran a szenvedéseinket és fájdalmainkat használja olvasztótégelyként arra, hogy változást közvetítő eszközzé formáljon benne a szenvedő világ számára. Habár viszonylag boldog gyerekkorom volt, tökéletesnek mégsem volt mondható. Előfordultak működési zavarok, kellemetlen események és fájdalmas helyzetek a családunkban, amelyek nagy valószínűséggel maradandó sebeket okoznak és mellékvágányra sodorják az életemet, ha Isten kegyelme nem lett volna jelen. Nem csupán az édes, hanem a keserű és szomorú élmények is a vászon hátterét alkották, amelyen Isten az életemet festette.

Apám évekig küzdött mentális problémával és depresszióval. Noha kislányként rengeteg szeretetet kaptam tőle, az évek múlásával reményvesztettsége egyre csak súlyosbodott, és így vált mind agresszívabbá verbálisan és fizikálisan is. Sajnos David öcsém itta meg a levét leginkább. Apám rajta vezette le a dühét és csalódottságát, és a legapróbb csínytevésért is alaposan elverte. Valami miatt én mindig megúsztam dühe fizikai megnyilvánulásait, amíg el nem következett az a bizonyos rettenetes nap. Máig nem világos teljesen előttem, miért volt annyira ideges, de egyszer csak őrjöngve lépett oda hozzám. Tudtam, hogy megütni készül, azonban a magam 164 cm-es magasságával mégsem rettentem meg. Belül persze rettegtem, de mozdulatlanul álltam előtte, és bátor tekintettel azt mondtam neki:

– Ha megütsz, többé nem leszel biztonságban.

Ettől aztán visszahőkölt. Zavarodottan nézett rám, majd megfordult és kiment a szobából. Többé nem kísérelt meg ilyesmit tenni. Fogalmam sincs, honnan jöttek azok a szavak, vagy mit is jelenthettek pontosan, az azonban bizonyos, hogy tele voltak hatalommal. Meggyőződésem, hogy Isten nyújtott védelmet általuk. Fizikailag képtelen lettem volna az ellenállásra, szellemileg azonban fel tudtam venni a kesztyűt vele szemben.

A szüleim mindketten liberális nézeteket való felekezethez tartoztak és az ott hallott tanításokat alkalmazták otthon is. Erkölcsös és teljességgel vallásos emberek voltak, ugyanakkor hiányzott belőlük mind a spiritualitás, mind az öröm. Rendszeresen látogatták az istentiszteleteket és mindent megtettek, hogy tisztességes életet éljenek. Rendelkeztek ugyan személyes hittel, ám az nem volt túlságosan gyakorlatiasnak mondható. Apám depressziójának erősödésével a családi életünk egyre elviselhetetlenebbé vált, míg végül a helyzetből fakadó érzelmi nyomás töréshez vezetett.

Anyám találkozása a Szent Szellemmel

19 éves koromra anyámon eluralkodott a kétségbeesés. Apám kiszámíthatatlan és erőszakos viselkedése egyre elviselhetetlenebbé vált számára. Noha anyám éveken át kitartóan szolgálta tovább a családunkat, mit sem törődve a helyzettel; egyszer mégis elérkezett az a pillanat, amikor betelt nála a pohár. Időre volt szüksége. Egy nap, miközben imádkozott és azon gondolkodott, hová fordulhatna segítségért, bekapcsolta a rádiót, ahol épp egy Szent Szellemmel betöltött lelkész prédikált. Az illető a városunkban élt és az Isten Gyülekezetei[1] nevű közösséghez tartozott, amely drasztikusan különbözött attól a felekezettől, ahová anyám és én jártunk. A lelkész üzenete megpendítette anyámban a remény húrját, anyám pedig nem volt az a fajta asszony, akit a tradíció vagy a büszkeség visszatarthatott volna attól, hogy segítséget kérjen. Így tehát elkezdte látogatni az Isten Gyülekezetei istentiszteleteit és elszántan kereste a kérdéseire a választ. Ez volt az a gyülekezet, ahol kezdetét vette a családom utazása a szellemmel betöltött élet felé. A Bibliából megismerhetjük a kereszténység történelmének azt a pillanatát, amikor a Szent Szellem először töltötte be Jézus követőit és ruházta fel őket erővel, hogy képesek legyenek megosztani Isten szeretetét és igazságát csodák és jelek által. Ez a történet Jézus ma élő követőit is arra tanítja, hogy ugyanez a megtapasztalás korunkban is átélhető. Anyám volt a családunkban az első, aki megtapasztalta a Szent Szellemmel való drámai betöltekezést; majd az ő csodálatos utazásának köszönhetően valamennyi családtagom és sok más személy élete is drasztikus változásnak indult.

A Szent Szellemmel való személyes találkozás megváltoztatja az ember életét. A Szellemmel való találkozás kezdeti eredményei széles skálán mozoghatnak – az enyhétől egészen a szélsőségesig. Életem során számos drasztikus szellemi átalakulást láttam, ám a radikális változások tekintetében anyámé a leghatározottabban a lista tetején helyezkedett el. Amikor ő betöltekezett Szentlélekkel, a benne végbemenő változás szembetűnő volt, és mi ezt azonnal észre is vettük. Nem csupán heti rendszerességgel látogatta az istentiszteleteket, hanem olyan gyakran ment el a gyülekezetbe, amennyiszer csak nyitva álltak az épület ajtói. Az Isten iránti elkötelezettsége rendkívül erőssé vált, és úgy imádkozott és beszélt az Igéről, mint azelőtt soha. Ami korábban egy csöndes, személyes és inkább unalmas keresztény élet volt, az hirtelen a hitnek egy nagyon is nyílt és lüktető kifejeződésévé alakult át. Rövid idő leforgása alatt még nekünk, családtagoknak is nagyon furcsává vált ez az egész. Egyikünk sem értette, mit tesz anyánk és miért, és mindent elkövettünk, hogy visszafordítsuk az idő kerekét.

Davidet és engem elborzasztott anyánk új szellemi buzgalma és egyúttal szégyelltük is a viselkedését. David még otthon lakott, miközben én a főiskolára jártam és csak a hétvégékre utaztam haza. Az első otthon töltött hétvégén ledöbbenve láttam a házunkban bekövetkezett változást: bibliai idézeteket mindenütt! Anyám a mosogató feletti falat teleragasztotta igeverseket tartalmazó cetlikkel. Úgy sóhajtottam, mintha profán graffitit látnék.

– Várj, amíg meglátod a fürdőszobát – kuncogott David. – Ez ugyanis még nem minden!

És tényleg nem túlzott. A fürdőszoba szinte padlótól plafonig ki volt tapétázva azokkal az igékkel, amiket anyánk a reggeli készülődés közben megvallott. Az egész helyzet észveszejtő volt; még sosem láttunk ilyesmit azelőtt. Vajon elveszítette a józan eszét, elkeseredett, vagy csak ennyire őrülten szereti Jézust? – tanakodtunk. Évek teltek el, mire magamtól rájöttem a válaszra.

Anyám mindenáron meg akarta osztani velünk újonnan talált örömét, és sem a rosszallásunk, sem pedig a kritikáink nem gátolták ebben. Sőt, sikerült rábeszélnie, hogy menjek el vele néhány istentiszteletre. Nagyon viszolyogtam az ott tapasztaltaktól. Feszengve ültem a helyemen, ahogy az énekesek, igehirdetők, és persze a gyülekezet tagjai is egyfolytában hangot adtak a lelkesedésüknek. Igazi kultúrsokkot jelentett. Őszintén megpróbáltam, de nem tudtam azonosulni azzal, ahogyan dicsérték az Urat. Egyszerűen túl hangos és érzelmileg túlfűtött volt számomra. „Még tapsoltak is” – adtam hangot a felháborodásomnak. Érdekes, ugyanakkor szomorú is, hogy az egyik legfőbb kifogásom épp az volt, hogy nőket is engedtek beszélni! Ilyet azelőtt nem láttam, és ez egész lényemet megrázta.

Anyám a második sorban foglalt helyet, ami azt jelentette, hogy nekem is a színpadhoz közel kellett leülnöm. Egy vasárnapi összejövetelen egy női prédikátor lesétált a színpadról, hogy közelebb legyen a hívőkhöz. Rám nézett, majd így szólt:

– Testvérnő! Túl sok van benned Jézusból. Engedd, hogy elborítson engem is; fröcskölj rám egy kicsit belőle.

Nem vagyok a testvéred! – gondoltam magamban. Tudatlan voltam az általa használt szakzsargont illetően, és úgy éreztem, tiszteletlenül viselkedett velem; pedig csak meglátta bennem Jézust. A közeledése – bármennyire volt is komoly – teljesen elfordított a Szellemmel betöltött világtól egy időre. Mit sem sejtettem még akkor, hogy egy napon én is egy olyan nő leszek, aki gyülekezetek előtt prédikál majd, és amiket elítéltem, azokat fogom a legjobban szeretni és becsülni.

Olykor tragikus események vagy lehetetlennek tűnő helyzetek késztetnek minket arra, hogy újfajta módon kezdjünk ragaszkodni Istenhez. Pontosan ez történt anyámmal is. Rosszindulatú daganatot diagnosztizáltak a mellében, és csak kevés reményt láttak a gyógyulásra. Ennek ellenére teljes meggyőződéssel hitte, hogy Isten meggyógyítja. Nem törődött vele, mit mondanak az orvosok. Az egész családja – beleértve mind a tíz testvérét – úgy vélte, „túlzásba vitte” a vallásos meggyőződését. Mindnyájan meg voltak győződve arról, hogy mellrákban fog meghalni. Apámnak, öcsémnek és nekem sem volt elég hitünk. Tehetetlennek éreztük magunkat a szörnnyel szemben, és már akkor gyászolni kezdtünk, amikor anyánk még élt. A sok pesszimista és szkeptikus reakció ellenére anyám hite a gyógyító Istenben rendíthetetlen maradt. Kitartóan imádkozott és hitt a csodában.

Anyám gyógyulása a mellrákból

Egy nap anyám Oral Roberts evangelizációs műsorát nézte a tévében, aki így szólt a nézőkhöz: „Tegyék a kezüket a képernyőre, és Isten meggyógyítja önöket.” Én is ott voltam a szobában, és láttam, ahogy anyám feláll és odasétál a készülékhez.

– Ne csináld ezt! – szóltam rá felháborodva. Úgy gondoltam, őrültség abban hinni, hogy Isten meggyógyítja őt egy televízióműsort vezető evangélistán keresztül, és nem engedhettem, hogy lóvá tegye anyámat egy ilyen alak. Ám amikor anyám a fejébe vett valamit, semmi nem állhatta útját. Odasétált tehát a televízióhoz, kezét Oral Roberts kezére tette, és hittel imádkozott a gyógyulásáért. Amikor az ima véget ért, visszasétált a kanapéhoz és leült. Nem tűnt úgy, és nem is érezte úgy, mintha bármi különös történt volna, Isten azonban csodával válaszolt anyám hitére.