Katie Smithnek és Abby McIntyre-nek
az Olivia’sban töltött szerda estékért

Mert az a mi sorsunk, hogy az élet megtörjön minket, de néha éppen azon a ponton leszünk erősek, ahol legjobban megtört az élet. De akit megtörni nem bír, azt megöli a világ. Részrehajlás nélkül öli meg őket, a jókat és nemeslelkűeket és bátrakat egyformán.

Ernest Hemingway{1}

1.

Clarke

2018. március 4.

Clarke Sinclair különleges ügynök éppen csak összerezzent, amikor az eső jeges cseppjei befolytak a bőrkabátja gallérja alá. Nem számított sem a hideg, sem a nedvesség. Ahogyan a csizmáját belepő vastag missouri sár sem. Semmi sem számított.

Ez azonban nem teljesen igaz. A lány számított.

Charlotte.

Charlotte, akit épp akkor eresztettek lefelé a földbe, miközben a csendes kis temetőben dermedt némaság honolt a gyásztól, az ég pedig szürkébe fordult. A lány szülei egy túlméretezett fekete esernyő alatt álltak a sír szélén. Ilyen távolságból is sok mindent elárult róluk a testbeszédük, ahogy elhúzódtak egymástól. Kérdéses, hogy túlteszik-e magukat valaha a gyermekük halálán. Valószínűleg sosem sikerül nekik.

Amikor Clarke megérezte, hogy hozzáér egy váll a sajátjához, nem kellett odapillantania ahhoz, hogy tudja, ki az. Társa, Sam előzőleg átfésülte a temetőt a rohadék után kutatva, míg Clarke lecövekelt a gyászoló csoporttól kissé távolabb, attól tartva, hogy ha közelebb menne, megzavarná a már amúgy is feszült jelenetet. Mindketten az alkalomnak megfelelően öltöztek; nem igazán akarták, hogy üvöltsön róluk: FBI-osok vigyázzák a temetést.

– Egy szót se szólj most hozzám! – kérte a férfit olyan halkan, hogy hangja valószínűleg elveszett a szitáló esőben. Sam azonban megmerevedett mellette, így a nő rögtön tudta, hogy mégis hallotta.

Néhány másodpercig hallgattak, mielőtt társa megtörte volna a csendet. Sose bírta ki, hogy ne okoskodjon.

– Biztos, hogy nincs itt – szúrta oda a nőnek.

– Ugye, most csak szívatsz? – perdült meg Clarke. – Mit kértem az előbb?

Sam rámeredt; az eső megült a szempilláin, majd végigcsorgott arcának barázdáin. Szokása szerint kissé túl hosszúra növesztett haját hátra fésülte; mivel a nedvességtől összetapadtak a tincsei, kevésbé látszott, hogy már mennyire őszül. Tett egy lépést a nő felé, amikor az megfordult; kicsit megbotlott, majd zömök testét úgy megfeszítette, mint amikor a bokszoló várja a menet kezdetét jelző gongot.

– A munkádat kéne végezned. Vagy már el is felejtetted, csajszi? – A férfi hangjából áradó kedvesség még fájóbbá tette a letolást Clarke számára, mint hogyha kiabált volna. Mindig is így viselkedett vele, mióta elintézte, hogy felvegyék Quanticóba. Folyamatosan a csalódott apafigurát adta, akinek nyakas, lázadozó tinilányát kéne kordában tartania. Néha azért úgy tűnt, mintha felelősségteljes felnőttnek tekintené, aki tud vigyázni magára. Máskor meg úgy bánt vele, hogy Clarke nem volt benne biztos, Sam képes lesz-e valaha túllátni azon a sérült lányon, akit egyfolytában megmenteni próbált.

Zaklatott érzelmei mostanra olyan erős haraggá fokozódtak, hogy szinte már gyűlöletnek érezte.

– Nem, nem fogok belemenni ebbe a baszakodásba – sziszegte. – Főleg nem most!

A férfi akkora erővel szorította össze erre a száját, hogy az csak egy rózsaszín vonalnak látszott az arcán.

– Szerinted engem nem rázott meg ez az egész? – bökött alig észrevehetően a sír felé a fejével, de a nő elcsípte a mozdulatot.

– Én csak azt tudom, hogy ez az alak már háromszor bizonyult jobbnak nálad, a túlfejlett egód meg nem bírja ezt elviselni – szúrta oda neki Clarke, nem éppen azért, mert tényleg így gondolta, hanem mert ki akarta hozni a férfit a sodrából. – Van fogalmad arról, mégis hány halott lány ügyével kellett foglalkoznom, amikor Floridában voltam? Mielőtt nyakig belerángattál ebbe a pöcegödörbe? Semennyivel, Sam. Semennyivel!

A férfi arcáról tökéletesen le lehetett olvasni kitörni készülő válaszát. Talán arról akart papolni, hogy Clarke akkoriban hogyan fecsérelte el az életét olyan fehérgalléros bűncselekményeket elkövető seggfejek üldözésével, akik az embereket nem az életüktől, csupán a millióiktól fosztották meg. Vagy talán arról, hogy mennyire nem nyűgözi le a nő akkori életmódja, amit leginkább a gardrób méretű irodája meg az olcsó gyorskaják dobozai jellemeztek. De lehet, hogy arra figyelmeztetné: régebben olyan ígéretes, tehetséges FBI-ügynök volt, aki meg sem rezdült egy hulla láttán, de mostanra teljesen elpuhult annak köszönhetően, hogy a terepmunkát az íróasztal kényelmére cserélte.

Talán nem is volt olyan fontos, amit közölni kívánt vele. Bármi is lehet az, csak rosszul esne neki. Meg amúgy is, mozgást érzékelt a szeme sarkából. Véget ért a temetés.

Érezte, ahogy a társa felsóhajt mellette. A férfiból áradó idegesség olyan könnyedén járta át Clarke egész testét, ahogy az eső áztatta a farmerjét. Sam feléje nyúlt, de aztán megállt, és tömpe ujjai tétován lebegtek a nő könyöke mögött, mielőtt leengedte volna a kezét.

– Megyek még egy kört – közölte végül.

Clarke csupán biccentett egyet. Mégis mit mondhatott volna a gyászolók sáros csoszogásából és csendes sírásából álló háttérzajban?

Sam nekiindult, és hamar beleolvadt a temető fölé hajoló fák vetette árnyakba. A nő minimális reménnyel követte csak a tekintetével. Jól tudta, hogy ha Simon Cross idetolta a képét, és nem kívánja, hogy megtalálják, akkor nem is fogják.

Már egy éve annak, hogy a rohadék először felvette velük a kapcsolatot a csúfolódó polaroidfotóival és művészi képeslapjaival, amelyek olyan, akkor még számukra teljesen ismeretlen helyeket ábrázoltak, melyeket azóta sajnos túlságosan is jól megismertek, mégsem sikerült elkapniuk a férfit. Clarke tapasztalatai alapján a hatóságokkal való ilyen levelezés hibás lépés az elkövető részéről. Azt jelenti, hogy úgy hiszi: képtelen lebukni, ez pedig eléggé veszélyes gondolkodásmód egy bűnöző számára. Kezdi lazábban kezelni a dolgokat. Az elbizakodottság egy szempillantás alatt képes az óvatosságot hanyagsággá változtatni.

Cross azonban nem ilyen. Ő kényes arra, hogy szinte már a tökéletesség határát súrolva kövesse el a tetteit; túlságosan intelligens ahhoz, hogy amatőrként megjelenjen az áldozata temetésén. Elérte, hogy az FBI az egész ország területén hajkurássza az általa küldött nyomokat, mégsem sikerült eddig egy aprócska ujjlenyomatot vagy DNS-maradványt sem találniuk utána. Most pedig a hatóságok azt hiszik, hogy képes lenne egy ilyen, a bűnözők kézikönyvében alapvető hibaként szereplő baklövésre?

Biztos, hogy nem. Kizárt, hogy idejöjjön.

Clarke nem akarta, hogy lenyűgözze a gyilkos esze. Erre azért nem hajlandó. Három fiatal nőnek azért kellett meghalnia brutális körülmények között, mert vörös hajuk és rettentő balszerencséjük volt.

Lila Teasdale. Eve McDaniel. Charlotte Collins – sorolta magában a nevüket.

A rohadék által hátrahagyott nyomok sem a lányokról szóltak, hanem valamiféle perverz játék részét képezték. A manipuláció, az irányítás és a hatalom volt a lényegük. Csakis ez. A hamis reménnyel kecsegtető fotók, mármint ha az FBI időben meg tudná fejteni a nyomokat; a következő határidőig kérlelhetetlenül ketyegő visszaszámlálás, majd a halott lány mint a főnyereménye annak a nyomok felkutatására irányuló beteges játéknak, amelyben Clarke eleve nem is akart részt venni.

Ez az egész csak azért volt, hogy Cross, bábjátékosként rángatva a zsinórokat, vidáman vigyorogva nézze, hogy mindannyian úgy táncolnak, ahogy ő fütyül.

Arrébb húzódott, ahogy a gyászolók elhaladtak mellette. Sokkal többen voltak, mint amekkora méretűnek a tömeg tűnt, amikor a sír körül csoportosultak. Közös gyászuk apróra zsugorította őket, és addig nyomta a vállukat, míg magukba nem roskadtak. Annyira elmosta köztük a határokat, hogy mindegyik megnyugvást kereső lélek összeolvadt valamelyik másikkal, amelyik kétségbeesetten próbált vigasztalást nyújtani a számára.

A gyászolók menetének sodró ereje Clarke-ot is magával ragadta. Hirtelen mindenfelől emberek vették körül. Nem bírta már követni, kik voltak mögötte, kik mellette, pedig az ilyesmit sosem engedte meg magának. Azt jelentette ugyanis, hogy kizökkent, és képtelen koncentrálni.

Samnek igaza volt. Ahogy általában mindig. Végeznie kellene a munkáját.

Lassított egy kicsit; nem annyira, hogy zavarja a kocsik felé tartókat a haladásukban, de ahhoz eléggé, hogy kimanőverezzen kiszolgáltatottnak érzett helyzetéből.

Valami mozgást érzékelt oldalról, ezért odafordult, hogy segítsen egy tőle balra lévő nőnek, akinek a cipősarka elsüllyedt a latyakos talajban. Miközben ujjai belenyomódtak az asszony gyapjúkabátjának vastag anyagába, hallotta, ahogy valaki a nevét suttogja. A hang szélben szálló lágy sóhajként érkezett. Odapördült, de senki feltűnőt nem vett észre a teljesen egyformának tűnő gyászolók soraiban.

Az eső az oka; túl sűrűn zuhogott ahhoz, hogy rendesen láthasson.

Tenyerével megdörzsölte a szemét, hogy kitörölje belőle a vizet, aztán nem törődve tovább azzal, hogy mi az illendő, rohanni kezdett. Gyászolótól gyászolóig szaladt, egyenként megnézve magának az arcukat; mindenki megdöbbent és feldühödött, amiért így meg merte zavarni őket. Alig maradt levegője elnézést kérni, miközben a következő öltönybe bújtatott férfiváll után kapott.

Ő sem az. Ő sem az. Ő sem az.

Az elkeseredettség és a zápor annyira elhomályosította a látását, hogy egy ideig nem is támaszkodhatott rá, de amint az adrenalinszintje a normális értékre zuhant, minden visszazökkent valamennyire a rendes kerékvágásba.

Tényleg őt látta? Vagy csupán az elméje játszadozik vele, amit igencsak szeret csinálni? Évekbe telt elhallgattatnia azokat az alattomos kis hazugságokat suttogó hangokat, melyek mindent megtettek, hogy aláaknázzák a valóságképét. A kétségekkel teli időszakok közötti nyugalomban kialakított törékeny egyensúlya már attól a puszta gondolattól is megingott, hogy esetleg megint elszabadulhat az önmarcangolása. Azoknak az időknek már csak emlékként szabadna létezniük.

De még mindig érezte azt a bizonyos leheletet a tarkóján.

Dörzsölgetni kezdte a helyét, mintha így megszabadulhatna a suttogás okozta hidegrázástól, amely végigfutott a bőrén. Mit sem törődve az imént zargatott férfiak mérges pillantásaival, felcaplatott a temető szélén álló apró dombra. Sam közben az embereket figyelte. Szemmel láthatóan azon töprengett, mivel haragította magára őket a nő.

– Mégis mit csináltál? – bukkant fel mellette a társa.

– Kedves vagy. Kösz, hogy bízol bennem!

Több évnyi tapasztalata volt benne, hogyan szerelje le a férfit. De az, hogy ennyi ideje ismerték egymást, nyitott könyvvé is tette őt Sam számára: amint végigfuttatta szúrós tekintetét az arcán, a nő rögtön meg is bánta, hogy felhívta magára a figyelmét. Sam mindig mindent észrevett.

– Mi történt? – próbálkozott a társa egy újabb kérdéssel. A könnyedség eltűnt a hangjából: olyan metszővé és élessé vált, hogy vágni lehetett volna vele.

A kiképzése évei és a terepen töltött idő alatt, sőt, Isten látja lelkét, még az unalmas irodai munka során tökéletesített ösztönei is üvöltve követelték Clarke-tól, hogy mondja el neki. Hogy árulja el: itt járt a rohadék. Azonnal hívjon erősítést, zárják körbe a területet, és centiről centire fésüljenek át mindent. Ha nem teszi meg, az nemcsak a felfüggesztésére adhatna okot, de az ő lelkén száradna a következő áldozat halála is. Ha semmi másban nem is, abban biztosak lehetnek, hogy Cross nem áll le a fiatal nők meggyilkolásával.

Mégsem jött ki egy hang sem a torkán, helyette csak megvonta a vállát.

– Semmi különös. Csupán azt hittem, hogy láttam…

– Kit láttál? – merevedett meg egész testében a férfi.

– Sajnos nem őt.

– Egyáltalán nem vall rád az ilyesmi!

Tényleg nem. Legalábbis munka közben nem. Olyankor sosem hibázik. Nem esik pánikba. Igazi profi ügynök.

– Egyszer mindent el kell kezdeni – sütötte le a szemét, ahogy elment Sam mellett, hogy beüljön a bérelt autójuk anyósülésére.

Egy szót sem szóltak egymáshoz, miközben elhajtottak egy bezárt, lerobbant McDonald’s meg egy bevásárlóközpont mellett, ahol olcsó szoláriumot és gagyi parókákat hirdető reklámtáblák álltak. Ellenben amikor megérkeztek a moteljukhoz, a férfi kinyújtotta a kezét, és hüvelykujjával megérintette a nő csuklóját.

– Ugye tudod, hogy mindig észreveszem, amikor nem mondasz igazat? Látni lehet rajtad.

Clarke tökéletesen tisztában volt ezzel.

– Sietnem kell átöltözni – terelte el a témát. – Félóra múlva indulunk a reptérre.

– Csavargatod olyankor a hajadat – söpörte félre a férfi a menekülési kísérletét.

– Sam, én… – kezdett bele, de fogalma sem volt, miképpen folytassa. Hogy berezelt valami árnyéktól? Hogy már abban sem biztos, hogy megbízhat-e az ösztöneiben? Hogy egyébként is minden a férfi hibája, mert ő maga egész jól elvolt a kis életével, amíg Sam be nem hajított abba egy ketyegő bombát, amelyről jól tudta, hogy képtelen bármit is kezdeni vele?

Sam nélkül itt sem lenne, hogy a rohadékot kergesse.

Nem mintha Floridában boldognak érezte volna magát. Vagy bárhol képes lett volna erre az érzésre. De ott legalább sikerült olyan közel jutnia hozzá, amennyire szerinte egyáltalán lehetséges. Lehet, hogy az ottani munkája nem volt olyan izgalmas, mint a hajtóvadászat a nagyvadakra, de legalább abbamaradtak a rémálmai. Vége lett azoknak az időknek, amikor éjjelente verejtékben fürödve arra ébredt: annyira belevájta a körmét a tenyerébe, hogy összevérezte a lepedőt. Egyszer még egy olyan épület mellett is elsétált, amelyben éppen az Anonim Alkoholisták tartották a gyűlésüket. Igaz, hogy utána egyenesen a hűtőjében fekvő borospalackhoz masírozott, de legalább megállt, hogy elolvassa a rendezvény plakátját. Már ezt is haladásnak tudta be.

Az ötlet, hogy önként Floridába menjen irodai munkát végezni, ugyanolyan idegen volt annak a fiatal, tettvágytól duzzadó újoncnak a számára ott Washingtonban, mint az, hogy megpróbáljon valahogy normális életet élni. Épp akkor végezte el a Georgetown Egyetemen a mesterszakot büntetőjogból, és azt hitte, ha elmerül a szörnyetegek világában, az elég lesz ahhoz, hogy kordában tartsa a saját életét. Sam Gallagher különleges ügynök rendelkezett a megfelelő kapcsolatokkal ahhoz, hogy megnyíljanak előtte azok a lehetőségek is, amelyeknek a közelébe se került volna a diplomája és a terepgyakorlata alapján.

A férfi segítsége azonban nem mindig szolgált a javára. Bár Sam nyíltan meleg volt, rögtön elkezdtek terjedni a rosszindulatú pletykák, hogy a lány nem az érdemei révén jutott a beosztásába. Nem kellett azonban sokáig elviselnie a kellemetlen megjegyzéseket. Még csak 25 éves volt, amikor segített elkapni a hírhedt TST-gyilkost. A pletykafészkek ettől rögvest befogták a szájukat. Vagy legalábbis onnantól kezdve csak a háta mögött sustorogtak, és nem beszéltek olyan hangosan, hogy meghallhassa.

A rosszfiúk lefülelése okozta adrenalinlöket azonban nem tartott ki örökké. Olyan volt, mint a drogfüggőség. A bódultság minden egyes alkalommal egyre kevesebb ideig tartott ki, míg el nem jutott addig, hogy szinte remegett az elvonási tünetek miatt a sikeresen teljesített esetek között eltelt hónapok során. Odáig fajult a helyzet, hogy döntenie kellett: vagy otthagyja az egészet, vagy az emészti fel őt.

A kollégái önelégülten vigyorogtak, amikor alig háromévnyi közös munka után kérelmezte az áthelyezését. Annyira emberi dolog kárörvendeni, ha valaki nálad jobb bukik el, hogy még csak hibáztatni sem tudta őket ezért.

Ráadásul a Floridában eltöltött két év során volt az élete a legközelebb a normális kerékvágáshoz.

A bódultság persze nem volt olyan intenzív, de legalább a köztes időszakok sem zúzták össze. Lehet, hogy a boldogság nem olyasmi, ami mindenkinek jár, az érzelmi stabilitást meg sokan kétségkívül alulértékelik.

Aztán jött Sam, és közbeavatkozott. Mert mindig ezt kell csinálnia.

Először csak a csapatában szerette volna tudni Clarke-ot. Azt kérdezgette tőle, nem hiányolja-e a terepmunkát. Nem érzi úgy, hogy elvesztegeti a tehetségét? Telefonon hívogatta, meg személyesen is felkereste, hogy megpróbálja meggyőzni. Ez amolyan saját kis vicces szertartásukká vált. Egészen addig, amikor már nem volt vicces.

Cross első áldozatának boncolása után Sam egyenesen a reptérre sietett, és éjjel egykor megjelent Clarke lakásának ajtajában, kezében egy műanyag bizonyítékos zacskóval, miközben arca mély barázdáiban sajnálkozás ült. A nő ott helyben kis híján elájult: tudta, hogy bármit is készül közölni vele a férfi, az minden bizonnyal rettenetes lesz. Különben nem ilyen arcot vágna.

Amikor Sam átnyújtotta neki a bizonyítékos zacskót, Clarke azt kívánta, bárcsak megengedett volna magának néhány másodpercnyi öntudatlanságot. Remegő kezekkel fogta meg.

Kapj el, ha tudsz, Clarke! Ne aggódj, hamarosan újra jelentkezem.

Az üzenetet egyszerű, vastag kartonpapírra firkantották.

Belenézett a férfi szemébe. Nem ez volt az első alkalom, hogy valami őrült kapcsolatba lépett vele; főleg azután szaporodtak el az ilyen üzenetek, hogy megoldotta a TST-gyilkos ügyét. Ellenben ez az első eset, hogy Sam személyesen állított be vele.

A lénye egy önző része rögtön ellenkezni kezdett, amit még tagadni sem volt hajlandó. A lelke, amelyet pókhálóként borítottak a mély repedések, túlságosan törékeny ahhoz, hogy megbirkózhasson egy újabb sorozatgyilkos utáni vadászattal. Öt teljes napig kellett a férfinak a nő lakásában dekkolnia az apró, lelakott, bézs színű kanapén, mire Clarke beadta a derekát. Mert a végén természetesen ez történt.

Sam megígérte neki, hogy csak addig kell vele dolgoznia, míg el nem kapják a rohadékot. Utána maga mögött hagyhatja ezt az egészet, és visszatérhet Floridába, már-már kielégítőnek mondható életmódjához. De most, hogy már hosszú hónapok óta tart a nyomok kergetése, világossá vált számára, hogy az ügy lezárása, amire új társa tett ígéretet, nem egyhamar fog bekövetkezni.

Ezt garantálta az üzenet is, amit Charlotte kihűlt testére tűzött a gyilkos:

Nem sikerült időben rájönnöd a megoldásra? Azt hiszem, újra meg kell próbálnod, bogaram.

– Talán mégsem kellett volna… – szegte le Sam a fejét. Fáradtnak látszott, nagyon fáradtnak. – Talán nem lett volna szabad belerángatnom téged ebbe a… hogy is nevezted? Pöcegödörbe. Talán ha kicsit kevésbé törődnék veled, vagy egy kicsit jobban, akkor nem tettem volna. Fogalmam sincs.

Talán nem ez okozta köztük mindig is a problémákat?

– Ne rágd magad rajta – válaszolta. A férfi helyében ő maga is ugyanezt cselekedte volna. Ettől még neheztelt rá, de megértette a tettei mozgatórugóját. – Nem volt más választásod.

– Valóban nem – kerülte Sam még mindig Clarke tekintetét. – Tényleg nem tehettem mást.

Az eső továbbra is kitartóan zuhogva verte a szélvédőt. Úgy tűnt, mintha minden egyes csepp elmosna valamit a nő dühéből. A mérgéből, amibe fuldoklóként kapaszkodott, hogy ne érezzen semmi mást. A többi érzelmével sokkal nehezebben tudna szembenézni. A haragot legalább már jól ismeri.

A baj csupán az volt, hogy a lelke mélyén valamikor úgy gondolta: képesek lesznek megmenteni Charlotte-ot.

– Mennem kell átöltözni – vetette oda.

A férfi jóváhagyólag bólintott.

– Sajnálom, csajszi – suttogta, miközben a nő becsukta maga mögött a kocsiajtót. A szabadkozás korbácsütésként hasított belé.

Kettesével szedte a lépcsőfokokat, miközben a kulcskártyája után kotorászott. Amint biztonságban beért szállodai szobájába, nekidőlt a hátával az ajtó olcsó faanyagának.

Ott volt vajon a temetésen?

Utálta, amikor nem bízhatott magában. A valóságérzete igencsak ingoványos talajon állt, és ezt nagyon is jól tudta. Elrettent a gondolattól, hogy remegő ujjai közül kicsúsznak a dolgok.

Megpillantotta magát a szoba egyik fala előtt álló komód fölött terpeszkedő tükörben. A bőre a nyaka mentén kivörösödött, de az arca halottsápadtnak tűnt; pupillája akkorára tágult, hogy elnyomta a szeme zöldjét. Vállig érő barna hajából víz csöpögött átázott ingjére, ami rátapadt a testére, felfedve soványságát; miután hetek végeláthatatlan során át elfelejtett enni, már nyoma sem volt hajdani idomainak.

Elfordította a tekintetét, hogy ne lássa, mennyire rettenetes idegállapotban van. Ekkor vette észre a komód tetejére lerakott összecsukható mobilt. Apró, ezüstszínű telefon volt, és igencsak elavultnak számított a karcsú iPhone-okhoz képest, amiket manapság mindenki használt.

És nem az övé volt.

Azon kapta magát, hogy gondolkodás nélkül egy pár új gumikesztyűbe bújtatja a kezét, és lehajol, hogy jobban szemügyre vehesse a tárgyat. Nem úgy nézett ki, mintha bomba lenne benne. Az nem igazán vallana Crossra.

Tudta, hogy nem lenne szabad kézbe vennie, még így sem, hogy valószínűleg nem fog felrobbanni. Mégis így tett.

Óvatosan két ujja közé fogta, és a hüvelykujjával felpattintotta a tetejét.

A menü hátterét a gyári beállításon hagyták. Elnavigált a kontaktlistába, a híváslistába, végül az SMS-ekhez. Minden menüpont üresen tátongott. Visszahajította a készüléket a komód tetejére, aztán nekiállt kihámozni magát az elázott gönceiből. Mire sikerült beburkolóznia a szálló egyik alulméretezett törülközőjébe, a telefon újra alvó üzemmódba váltott. Néhány gombnyomással megint életre keltette, de továbbra sem várta benne semmi használható.

Előkotorta a saját mobilját a táskájából, és küldött egy gyors üzenetet Della LaCroix-nak, Sam csapata techgurujának.

Kérnék egy szívességet. Utána tudnál nézni valaminek a kedvemért? Samnek egy szót se!

A következő üzenetet a társának írta. Nehezen találta a megfelelő szavakat. A férfi elsuttogott bocsánatkérése rendületlenül visszhangzott abban az aprócska zugban, amit egy kevésbé cinikus ember lehet, hogy a lelkének hívna.

Itt volt a szobámban. Biztos vagyok benne.

Harapdálni kezdte a szája szélét, aztán mégis úgy döntött, hogy így küldi el a szöveget, és egy szóval sem említi a talált telefont.

Nem helyes, amit tesz. Hogy titkolózik. Ott vannak a kötelező protokollok. Követendő szabályok, amelyeket valószínűleg nyomós okból hoztak. Biztos, hogy nyomós okból. Terveket szőhettek volna, visszakövethették volna a készüléket, csapdát állíthattak volna. Sok mindent tehetnének.

Clarke azonban olyan volt, amilyen. Állandóan készen állt az önpusztításra. Valami sötét és veszélyes hang folyton azt suttogta a fülébe, hogy semmire sem jutottak olyankor, amikor a hivatalos utat követték. A készülékből semmit sem tudnának meg, a rohadék meg túlságosan okos ahhoz, hogy belesétáljon bármiféle csapdába.

De talán mégis. Ha Clarke esetleg nem úgy viselkedne, ahogyan egy jókislány FBI-ügynöktől elvárják; ha sötét titokként eltüntetné a készüléket ‒ akkor Cross talán azt hinné, kezdi eltrehánykodni a dolgokat. Amitől aztán ő maga is hanyagabbá válna.

Szóval nem azt tette, amit kellett volna, amire kiképezték. Csak állt ott mozdulatlanul a lepukkant, ocsmány tapétájú, ócska szőnyegű hotelszoba közepén, és lelki szeme elé képzelte a combja belső felén végigfutó vékony, fehér hegeket. Ettől rögtön hiányolni kezdte a kezébe simuló borotvapenge érzését.

A saját mobilja rezgése rántotta ki a gondolatai közül. Rápillantott, Della volt az.

Neked bármit.

Talán egy másik életben támadt volna egy szemernyi bűntudata, amiért belerángatta a munkatársát a hazugságaiba. A mostaniban azonban mindez csak jelentéktelen apróságnak tűnt.

Abban a másik életben talán a lelkiismeret-furdalása elég lett volna ahhoz, hogy felhívja Samet, és bevallja neki a dolgot. De az élete olyan volt, amilyen, így inkább visszatért az elavult mobil vizsgálgatásához. Semmi érdemlegeset nem találhatott benne, de legalább addig is lefoglalta az agyát vele, és nem jutott kapacitása arra, hogy önmagát marcangolja, amire egyébként annyira hajlamos volt.

A készülék ekkor megcsördült.

Hirtelen minden porcikája mozdulatlanná dermedt: a szíve, a tüdeje, a gondolatai.

Kinyitotta a mobilt, hogy fogadja a hívást, de egy szót sem szólt bele, amikor a füléhez emelte. A készülékben csönd honolt, de a nő nem volt hajlandó megtörni azt.

– Szia, Clarke – kúszott át végül egy hang a vonalon.

2.

Bess

2018. július 7.

Bess Stanhope gyűlölte a sör szagát. Miképp azt is, ahogy a pasija nézett rá, miután lehajtott néhány pohárral. Egyszer ráöntötte a félig kiivott piros műanyagpohara tartalmát, amitől a haja napokig komlótól bűzlött. Sebesre dörzsölte a fejbőrét, mire kimosta a hajából ‒ de semmi sem törölhette ki annak az arckifejezésnek az emlékét, ahogy a barátja nézett rá, amikor ezt tette vele.

A fiú most is vedelt, és Bess azt kívánta, bárcsak inkább otthon maradt volna. Sajnos beadta a derekát, amikor Jeremy könyörgött neki, hogy jöjjön vele megünnepelni július negyedikét a tóparti házban. Három nappal később sem tűnt úgy, mintha a bulinak egyhamar vége lenne, és már rettenetesen fáradtnak érezte magát. A már eleve rojtos idegei még feszültebbé váltak, csak úgy vibráltak a szüntelen tesztoszterontobzódástól és alkoholizálástól, amelyek a hétvégi kiruccanás alappillérei voltak.

Délelőtt tíz órára járt csak, de néhány mulatozó már a vízparton elterülve süttette a hasát az égető nyári napsugarakban a diétás Coors Light sörökkel teli hűtőtáska társaságában. Mintha összebeszéltek volna, a srácok mindannyian Ray-Ban napszemüvegben és piros úszónadrágban feszítettek, karjukon egyenbarátnőik pihentették a fejüket.

Időnként behajították a hideg vízbe valamelyik lányt, aki heves visongással merült el a víz fényesen tükröződő felülete alatt. Előtte persze a hölgyek megjátszották, hogy ellenállnak, ami abban nyilvánult meg, hogy a fiúk izzadt mellkasát csapkodták. A srácok az összes ilyen alkalommal összepacsiztak, aztán minden látható ok nélkül megigazgatták a fordítva feltett baseballsapkájuk karimáját, miközben aktuális áldozatuk prüszkölve bukkant fel a vízből. Kevés nő tud jól kinézni nedves hajjal, de nekik majdnem sikerült.

Bess legszívesebben kiszúrta volna a szemét egy csavarhúzóval.

Kinyújtóztatta a lábát, amely tömzsinek tűnt a mólón ejtőző gazellákéhoz képest. Neonrózsaszín futónadrágja magasra felcsúszott narancsbőrös combján, a fűszálak tejfehér bőrét birizgálták. Arcát a nap felé tartva elmerült a tóparti házba érkezésük óta eddigi legcsendesebb pillanatokban.

Már az épület neve is félrevezető volt. Egy apró vízparti házikót képzelt el, ez viszont egy háromemeletes villa volt, melynek felhajtóján BMW-k és Mercedesek sorakoztak rendszertelen összevisszaságban.

Igencsak különbözött apró brooklyni otthonuktól. Attól meg még jobban, amihez régebben hozzászokott. Gyerekkorában egy ilyen épületet azokba a mesékbe illő varázskastélynak hitt volna, amiket az édesanyja adott elő mindig, amikor vékony takarók alatt összekuporodtak a stúdiólakásukban. A kislány ujjait megdermesztő hideg a kalandjuk részeként mindig bekerült a meseszövésbe. Nem azért fagyoskodtak, mert nem volt elég pénzük bekapcsolni a fűtést, hanem mert éppen az Északi-sarkot fedezték fel.

Jeremy ezzel szemben elemében érezte itt magát. A fényűző buli meghaladta ugyan az anyagi lehetőségeiket, a srác mégis olyan könnyedén merült el benne, mintha egy rászabott kabátba bújna bele. Míg a lány valami ismerős meghittséget talált azokban az estékben, amikor az utca végi árustól vásárolt egydolláros tacót voltak kénytelenek vacsorázni, a barátját ez idegesítette. Hiányolta az őzgerincet áfonyával, meg a kaviárt pezsgővel.

Megérkezésükkor házigazdájuk, Austin hatalmas rikkantással és egy kézfogásos-ölelkezéses baráti összeöklözéssel köszöntötte Jeremyt, ami egyidejűleg mutatta ki az egymás iránt érzett szeretetüket és hirdette férfiasságukat. A srác utána Bess felé fordult, és mielőtt az illendőnél három másodperccel tovább tartó ölelésbe zárta volna a karjaival, a lánynak hunyorognia kellett, úgy elvakította a fiú aranyszínű ragyogása: mogyoróbarna szemébe selymesen hulló homokszínű haja, csípőre letolt két edzősortjának köszönhetően közszemlére tett bronz bőre.

Jeremy a barátjához képest sápatagnak tűnt rövidre nyírt barna hajával és mély csokoládébarna színű szemével. Előre kijelentette, hogy ezen a hétvégén nem hajlandó naptejet használni; jól le fog égni, de persze esküvel állítja majd, hogy ez nem történt meg, még akkor is, amikor a hátán már foltokban hámlik a naptól megégett bőre.

Bess azt gyanította, hogy a fiúja mindig is irigyelte Austint, akivel még a középiskolai futballcsapatban barátkozott össze. Egyikük sem bizonyult igazi sztárjátékosnak, ezért nem sikerült sportolóként bejutniuk a főiskolára. Jeremy a lány segítségével elküzdötte magát egy gazdasági diplomáig, amit csak közepes eredménnyel szerzett meg. Ezzel szemben Austin a családi vagyonból végigbulizta a tanulás éveit, a végén mégis bekerült az önéletrajzába a Harvard Business School.

Bess néha eltöprengett azon, hogy Austin vajon Jeremyt csupán azért tartja-e maga körül, mert a személye görbe tükörként arra emlékezteti, hogy mivé válhatott volna. Meg azért, hogy ő maga még jobbnak tűnjön. Ilyenkor átfutott a lány agyán, hogy ő vajon milyennek látszhat Jeremynek köszönhetően.

A legnagyobb gond az volt, hogy a barátja haragja, ami amúgy is mindig nagyon közel fortyogott a felszínhez, Austin társaságában igen könnyen fellobbant.

Az elmúlt néhány hét egészen kellemesen telt. Előtte hónapokon át feszültség uralkodott közöttük; Bessnek figyelnie kellett minden egyes kiejtett szavára, és arra is, milyen hangnemben mondja azokat. Végül Jeremy közölte, hogy ennek vége; most, hogy megkapta az előléptetését, amiért úgy kapart, megint minden szép és jó lesz.

Besst át- meg átjárta az ígéret okozta bizsergés, és beleegyezett a hétvégi kiruccanásba, noha jól tudta, hogy nem lesz egy fáklyásmenet az ott rájuk zúduló ingerek miatt, amelyek csak fokozzák majd Jeremy feszültségét.

Alig hajították tágas szobájuk sarkába a bőröndjeiket, már kezdetét is vette az első veszekedésük. Saját fürdőszobás lakrészt kaptak, és Bess olyan vágyakozással bámulta a zuhanykabint, amit normál esetben egy üveg bornak és a sütinek szokott tartogatni.

Jeremy utánajött a helyiségbe, és elővette a farkát, hogy belevizeljen a vécébe. A lány felült a kanyargós mintájú márványpultra, és a srác hátát bámulva próbálta elkerülni, hogy megpillantsa magát a tükörben.

– Szóval bejön neked, mi? – kérdezte a barátja, miután végzett, aztán odalépett a mosdóhoz, és félretolta Besst az útból, hogy kezet mosson.

– Tessék? Ki jön be nekem? – csodálkozott el őszintén a lány; nem értette, kire gondol a fiúja.

– Ne játszd itt nekem a hülyét!

– Gőzöm sincs, miről beszélsz.

Jeremy rideg pillantást vetett rá, amitől Bess riadtan kapott levegő után. Azok a szemek általában olyan gyorsan tudtak jókedvtől és szeretettől csillogva gyengéddé válni. A lány azonban tisztában volt vele, hogy most azok a percek következnek, amikor metszővé változnak a dühtől, és a barátja, akit úgy imád, egy szörnyeteggé alakul át. A lehető legrosszabbra felkészülve összehúzta magát.

– Micsoda egy hazudós ribanc vagy! – A szavak égető ostorként csaptak végig rajta, miközben a fiú nekilökte a tükörnek. A csap belenyomódott Bess derekába, de alig érzékelte ezt a kis a fájdalmat, ugyanis a barátja a torkának szorította a karját. – Tudod, hogy Austinról beszélek! Szinte a lábai elé vetetted magad.

A lány körmével végigszántott a légútját elzáró vastag karon, majd pillantása a fiú elborult tekintetére esett. Rúgott egyet a lábával, de Jeremy kivédte. Annyit mégis elért vele, hogy kiszabaduljon a fogásából. Levegőért kapkodva hátrahanyatlott.

– El nem tudom képzelni, miért viselkedsz így, Bess, ami miatt aztán kénytelen leszek bántani téged – értetlenkedett a srác immáron lágy és kedveskedő hangon. Ujjaival végigsimított a lány arcán, aki védekezőn a nyaka elé kapta a kezét.

– Ne haragudj… Ő sehol sincs hozád képest – motyogta Bess, megrázva a fejét, és reszkető kezével megfogta a fiú karját. Az izmok megfeszültek az ujjai alatt. – Nézz csak magadra! Mégis hogy kívánhatnék bárki mást?

Jeremy ajkához emelte a lány tenyerét, gyengéd csókot lehelt rá, majd leemelte Besst a pultról, és a karjába zárta. Úgy cipelte be a hálószobába, mint egy kisgyermeket, majd letette a puha, sárga ágyneműre. Derékig feltűrte a lány rövid nyári ruháját, lerángatta a bugyiját, és gyors mozdulattal beléhatolt. Bess nem mert felsikoltani, pedig a barátját csupán száraz ellenállás fogadta odalent. Miközben a többi érkező pár ott beszélgetett az ajtajuk előtt, Jeremy semmivel sem törődve magáévá tette.

A lány még a legideálisabb körülmények között sem az a típus volt, aki könnyedén beilleszkedne egy új és kiterjedt baráti közösségbe. Világéletében irigyelte azokat, akik zökkenőmentesen belesimulnak egy társaság hangulatába, és képesek feltöltődni annak energiájával. Őt mindig csak kiszívta az ilyesmi.

Megpróbálta összeszedni magát, és némi vörösbor segítségével elviselni az első estét, de még mindig fájdalmai voltak a délután történtek után, ráadásul belefáradt, hogy folyamatosan magyarázkodnia kelljen a nyakán éktelenkedő zöld és lila foltok miatt.

A barátja látványosan körberajongta, hogy elterelje a figyelmet Bess szótlanságáról, a többi lány meg folyton arról csicsergett, hogy milyen aranyosak. A tökéletes pár! Az ital megsavanyodott a szájában, amikor Jeremy mosolyogva fogadta a bókokat, vagy amikor csókot nyomott az arcára. Az arcára, amire annyira vigyázott, nehogy nyomot hagyjon rajta. Régen megtanulták már, hogy az arcon megjelenő sérüléseket kifejezetten nehéz elrejteni.

A srác minden bizonnyal nem fog repesni az örömtől, amiért nem csatlakozott hozzá a vízparton zajló mulatságban. Bess nézte, ahogyan az egyik hosszú combú szőke szépség vidáman befészkeli magát Jeremy ölébe. Figyelte, ahogy a keze lágyan végigsimított a lány mellén, amikor közelebb húzta magához, hogy suttogjon valamit a fülébe. Biztos volt benne, hogy a fiú kőkemény lehet a hozzásimuló combok alatt, amelyeken egy milliméternyi narancsbőrt sem lehetett felfedezni.

Viszont ő nem érzett mást, csak megkönnyebbülést. Megkönnyebbülést amiatt, hogy egy kis időre nem ő áll Jeremy érdeklődésének középpontjában. Fejedelmi érzés volt az a röpke öt perc, ami alatt nem őrá szegeződött barátja fojtogató tekintete.

Eljött az idő. A legelső itt töltött napjukon, miután a fiú rámászott, kiment a fürdőszobába, és csendesen belehányt a vécébe, amit Jeremy lehúzatlanul hagyott, aztán magzatpózban összekuporodva lefeküdt a csempézett, hideg padlóra, ami jólesően simult kipirult arcához. Akkor már tudta: itt az idő, hogy végleg elmenjen.

Valamennyire már felkészült erre. Nemrégiben beiratkozott egy önvédelmi tanfolyamra, miközben azt füllentette, hogy könyvklubba jár. Valójában minden második szerda estéjét a helyi templom kicsi, de jól megvilágított alagsorában töltötte.

Húzzátok ki magatokat! – üvöltözte az oktató, egy őszülő, hosszú rasztahajú, idősödő hippi a feszengő nők gyűrűjének. – Ne féljetek kiereszteni a hangotokat!

Bár ezek a módszerek nem tűntek hatásosnak Jeremyvel szemben, Bess mégis örült, hogy azért a rendelkezésére állnak.

Mégsem szakított a fiúval. Amikor Jeremy kedvesen és aranyosan viselkedett vele, akkor újra azzá a szeretnivaló elsőéves sráccá változott, aki titokban imádta Shakespeare-t, és jeges zöld teát hozott neki az órákra. Amikor pedig nem, hát akkor… Akkor Bessnek csak túl kellett élnie azokat az időket, és helyrehozni zúzódásokkal teli testét. Ahogy halványultak a sérülések nyomai, úgy tünedezett el a bizonyosság is, hogy el kell hagynia Jeremyt. Mert a fiú majd megint boldog és csupa mosoly lesz. Igaz, nem sokáig.

A feszültség fojtogató kezekként szorította a nyakát, az izmai egészen megmerevedtek. Megmozgatta a vállát, hogy megpróbálja ellazítani, aztán talpra kecmergett.

Megkötötte a cipőfűzőjét, elmosolyodva azon, hogy vidám napsárga színe mennyire elüt a pázsit buja zöldjétől. Későre járt ahhoz, hogy kocogni menjen, a nap is fullasztóan tűzött már, mégis szüksége volt arra, hogy érezze az utat a talpa alatt; hogy falja a mérföldeket, és addig erőltesse a tüdejét, míg szinte lángra nem kap, és kaparni nem kezd a torka. Átmozgatta a lábát, majd lófarokba kötötte rakoncátlan piszkosszőke fürtjeit.

Csak ezt az utolsó hétvégét kell túlélnie. Képes lesz rá. Meg tudja csinálni! Volt már része rosszabban is. Természetesen jól meg kell terveznie mindent, amikor visszaérnek a városba. Jeremy nem fogja csak úgy elengedni. Bess nem volt annyira naiv, hogy ezt higgye. Ellenben kialakult benne valami, amire korábban nem volt példa: a bizonyosság. A határozottság, amibe kapaszkodhat, amikor a fiú lágy tekintettel néz rá. Amikor durva szavainak és még keményebb ütéseinek az emléke halványulni kezd.

Igen, mindenképpen szükséges lesz mindent jól megterveznie. Most és itt amúgy sem tehet semmit.

Így aztán elindított egy régi Guns N’ Roses-számot az iPhone-ján, és lassan kocogni kezdett. Megkerülte a házat, és nekivágott a város irányába vezető kétsávos, néptelen útnak.

3.

Clarke

2018. július 13.

Clarke előhúzta a megfakult fotót a táskájából, és a szeme elé tartotta. A tekintete ide-oda cikázott a kép és az út túloldalán álló épület között. Vagy az időjárás, vagy a tulajdonos hanyagsága miatt a kereskedés cégére megadta magát az enyészetnek, de eltéveszthetetlenül erről a helyről van szó. GARY’S. Megfordította a lapot, hogy elolvassa a már túlságosan is jól ismert kézírással odavetett szöveget.

Négy nap.

Csak a képet védő nejlon akadályozta meg, hogy apró fecnikre szaggassa.

Négy hónap is eltelt már Charlotte temetése óta, és semmi sem változott. Csupán a helyszínek voltak mindig mások. Ráadásul még az egymást követő nyomorúságos városok is kezdtek összemosódni a fejében.

Azt hitte, hogy Cross talán óvatlanná válik a telefon küldése után. Mégsem csörgött a megtalálása óta eltelt időben, azt az egyetlen alkalmat kivéve. Helyette kéthónapnyi síri csend következett az utolsó áldozat halála után. Majd megérkezett a fotó, ami egy csinos, vörös hajú, kerekded arcú fiatal nőt ábrázolt, nevetés közben a szemét forgatva, mint aki titokban örül annak, hogy éppen fényképezik. A lekapott pillanatot olyan ártatlanság lengte be, hogy Clarke-nak még jobban összeszorult a gyomra, amikor rájött, mit jelent a kép: a következő áldozatot.

A visszaszámlálás azonban sosem ilyenkor vette kezdetét. Cross élvezte, hogy mielőtt a nyomok keresésére indítaná Clarke-ot meg Samet, hagyja, hogy kiderítsék, kinek a haláláért lesznek felelősek.

Della végigfuttatta a fotót az arcfelismerő programján, amely Anna Meyersnek, egy San Franciscó-i cukrásznak a nevét dobta ki eredményül. A nő specialitása a muffin volt, és még áprilisban veszett nyoma.

A rohadék hagyta, hogy két héten át emésszék ezt az információt. Két teljes hétig ölbe tett kezekkel kellett elviselniük, hogy a férfi a fogságában tartja Annát, miközben halvány gőzük sem volt, mégis merre kezdjék a kutatást.

Aztán megérkezett az első nyom. Az elrabolt lányokról készült fotókon kívül mindig csak az első nyom volt az, amit közvetlenül postán küldött el nekik. A többire különféle helyeken akadhattak rá, de hogy hol, arra nekik kellett rájönniük, majd utána meg is találniuk azokat.

Hetekkel azután, hogy Anna nevetős képe az íróasztalukon landolt, már közel jártak ahhoz, hogy leteljen a kitűzött határidő, amit a lány felkutatására kaptak. Már csak négy napjuk volt rá. Ennyi idő alatt kellett kideríteniük, hogy az utolsó nyomot a Gary’snél lelik. Ha a rendszer nem változott, akkor már csak három napjuk van meglelni a következő helyszínt. Ha nem sikerül nekik, akkor ők a beteges játékot, az elrabolt lány pedig az életét veszíti el.

Miután Clarke a szemére csúsztatta aranyszínű, tükrös napszemüvegét, végigfürkészte az utcát. A texasi Sweetwater külvárosában járt, ami olyasféle helynek tűnt, ahol a háziasszonyok szőkített hajú kislányaikat szépségversenyekre, duci fiaikat pedig baseballedzésekre kényszerítik, amint azok megtanulnak járni.

A Gary’s igazi mindenes kereskedésnek nézett ki: egyszerre keveredett benne az italbolt a grillsütödével és a felnőttvideókat áruló tékával. A bejárat melletti szakadozott szélű plakáton az Egyet fizet, egyet vihet szlogen állt; Clarke-ot kifejezetten hidegen hagyta a kereskedés sajátos üzletpolitikája.

Az épület közvetlenül az alkoholfogyasztási tilalom alá tartozó közterület határán állt, így folyamatosan csalogatta a tisztes családapákat, hogy térjenek be egy üveg borral elűzni az unalmukat; ugyanígy célpontjai voltak a bárminemű cél nélkül lázadozó tinédzserek is.

Néhány házzal odébb egy lila ruhát viselő idős asszony a napozószékében üldögélve lefűrészelt csövű sörétes puskát dédelgetett az ölében. Mögötte egy lepukkant, kicsiny házba befutó kábelű állóventillátor kavargatta a levegőt lassan, unottan zörögve. A nőt leszámítva teljesen kihalt volt az utca.

Clarke hátán izzadságcseppek gördültek le, és összegyűltek a farmerjébe fűzött öve fölött, miközben keresztülvágott az úton a kereskedés bejáratához. Azt kívánta, bárcsak lekaphatná fekete bőrdzsekijét, amivel a pisztolytáskáját takarta, de nem akarta még jobban felhívni magára a figyelmet ezen a helyen, ahol szemmel láthatóan nem fogadják repeső örömmel az idegenek érkezését.

Újabb pillantást vetett a cégérre, miközben próbálta elnyomni az agya sarkában megbúvó bűntudatot, amiért szó nélkül faképnél hagyta Samet. Amikor a kora hajnali órákban befutott a tipp, inkább az alváshiány okozta sötét lelkiállapota miatt, mintsem tudatosan végiggondolva határozott úgy, hogy repülőjegyet vált Texasba. Bár a társa tuti nem így fogja vélni.

Most azonban nincs helye a megbánásnak. Később jöhet majd a magyarázkodás és a leszidás, de most a munkáját kell végeznie.

Visszacsúsztatta tehát a fotót a táskája aljára, és belökte a Gary’s ajtaját.

A helyiség hőmérsékletéért egy apró ablakkíma felelt, ami lágyan fújdogálta a ráragasztott szalagokat, és épp akkor zörgött egyet, amikor belépett.

Clarke napszemüvege beleragadt az izzadsággal átitatott kócos frizurájába, amikor feljebb tolta, hogy jól megnézhesse magának a pénztárgépnél álló termetes férfit.

Az alak – vagyis Gary, ahogy magában elnevezte a bolt után – elmélyülten tanulmányozott egy magazint, ami biztosan a bolt készletéből származott; még az ügynök belépésekor megszólaló kis csengettyűk hangjára sem pillantott fel. A nő tekintete a bolt hátuljában elhelyezkedő hűtők sorára esett, melyekben halmokban álltak a csinos barna üvegek, hatosával kartondobozba csomagolva. Nem hallgatott szirénénekükre, inkább egy hatalmas zacskónyi mogyorós M&M’s cukorkát ragadott meg, majd csípőjével nekidőlt a pultnak.

Amikor lehajította elé a sárga zacskót, Gary bosszúsan felmordult, és mérgesen kifújta a levegőt, amiért megzavarták.

A férfi piszkos izompólót viselt, ami nem igazán takarta kopottas farmere öve fölött kibuggyanó sörhasát. Sötét haját hátrafésülte puffadt arcából, amin a legfeltűnőbb fekete gombszeme és krumpliorra volt. A kitágult orrlyuka felett feszülő bőrén húzódó hajszálerek hosszú évek óta tartó alkoholizálásról árulkodtak.

– Ennyi lesz csak? – kérdezte vontatott hangon, miközben olyan tohonya mozdulatokkal pötyögte be az árat a kilencvenes évek közepéből ott maradt pénztárgépbe, amelyekből a nő egyből megállapította, hogy tősgyökeres déli.

– Egy csomagot is szeretnék átvenni – közölte az ügynöknő.

– Kézbesítéssel nem foglalkozunk – vetette oda a férfi olyan lassan, mintha egy szellemileg visszamaradottal beszélne. – Menjen a postára. Egy ötven.

Seggfej – gondolta Clarke, és beletúrt a dzsekije zsebébe a bankjegykötegért, amiről tudta, hogy valahol ott rejtőzik az alján.

– Pedig lesz itt egy csomag Clarke Sinclair számára – makacskodott, és belehajította a pénzt a férfi izzadt tenyerébe.

Gary erre végre feltekintett.

– Jézusom! Maga Clarke Sinclair? – döbbent meg, aztán végigmérte a nőt. Az ügynök biztos volt benne, hogy nem nyújthat valami lenyűgöző látványt. Sötét frizurája szanaszét állt a hőségtől, a szemei pedig karikásak és vörösek lehettek a kialvatlanságtól. A hónaljában növekvő izzadságfolt még a kabátja ellenére is feltűnően virított. – Megmondom őszintén, másra számítottam – jegyezte meg a férfi.

A nő nagy nehezen lenyelte a kikívánkozó csípős megjegyzést.

– Régebben érkezett a csomag? – érdeklődött inkább.

– Úgy néhány hete – vonta meg egyik csupasz, szőrös vállát Gary, és benyúlt a pult alá. – Tudja igazolni magát? – tétovázott.

– A feladó kérte erre? – tudakolta az ügynök, de közben már nyúlt is fekete bőrtárcájáért. FBI-jelvényének aranya megcsillant a fényben, ahogy kinyitotta, hogy megmutassa a személyijét. A boltos szeme elkerekedett ijedtében.

– Az FBI-ról szó sem volt – motyogta, és ujjaival még erősebben kezdte szorongatni a magazint, amit továbbra is a kezében tartott.

– Nyugi – szólt rá a nő –, nem maga érdekel, Gary.

Nem mintha ettől kevésbé lett volna feszült a férfi arckifejezése.

Clarke a csomag felé biccentett, az eladónak pedig hirtelen minden vágya az lett, hogy átadja neki. Mindketten a kisméretű barna dobozt bámulták, amit a férfi lerakott közéjük a pultra. A tetején semmit sem lehetett látni a nő nevén kívül, amit vastag fekete filccel jegyeztek fel, azzal a semmivel össze nem téveszthető kézírással.

Ahelyett, hogy felkapta volna a küldeményt, az ügynök inkább lecsapott egy fantomrajzot a pultra.

– Ő hozta a csomagot?  – mutatott a lapra.

Az eladó hunyorogva tanulmányozni kezdte azt.

– Nem ő volt – rázta meg végül a fejét.

– Ismeri a férfit, aki itt hagyta?

A rohadéknak az volt a szokása, hogy találomra kiválasztott idegenekkel küldözgette az üzeneteit, így Clarke nem várt túl sokat a választól.

Gary tekintete a kijárat felé siklott, de a testbeszéde által küldött egyéb jelek annyira egyértelműek voltak, hogy ha idegesnek is tűnt, a nő ezt inkább annak tudta be, hogy a fickó szeretné már a lehető leggyorsabban az ajtón kívül látni őt, mintsem annak, hogy hazudni készül.

– Soha az életben nem láttam még. Teljesen hétköznapi srác volt. A lelkemre kötötte, hogy bizonyosodjak meg róla, hogy tényleg magához kerül a csomag. Ennyit tudok csak. Eskü!

Az elhangzottak teljesen beleillettek Cross módszereibe, a boltos pedig szemmel láthatóan olyannyira rettegett attól, hogy napfényre kerülnek a saját kis simlijei, hogy nem mert volna hazudni a nőnek a csomaggal vagy a kézbesítővel kapcsolatban.

Ez viszont azt is jelentette, hogy Gary nincs semmi hasznos tudás birtokában; ideje Clarke-nak végre eltűnnie a fenébe ebből a boltból. Meg az egész istenverte államból.

– Oké, kösz mindent! – húzott elő egy pár kesztyűt a táskájában tartott csomagból, pedig tökéletesen tudta, hogy semmi értelme az óvatoskodásnak. Még soha semmit nem találtak a Cross által nekik küldött nyomokon.

De mostanában már alkalmazkodott a nagyfőnök elvárásaihoz. Roger Montoya végcélja az FBI igazgatói széke, így nem igazán nézi jó szemmel, ha az ügynökei semmibe veszik a protokollokat és előírásokat. Pláne nem, ha az az ügynök Clarke.

A kesztyű viselésével azt is megelőzi, hogy a helyszínelők kiselőadást tartsanak neki bizonyítékkezelésből, ő pedig jó viszonyban kívánt maradni velük. Tehát hiába idegesítette az időveszteség, felimádkozta az ujjaira a merev kék gumit, mielőtt végre kézbe vette volna a csomagot.

Csupán ekkor, kifelé menet pillantott fel a bejárat fölött a sarokban kémkedő apró, fehér biztonsági kamerára. Belebámult az objektívbe, aztán felmutatta neki a középső ujját, mielőtt kilépett volna a fullasztó texasi hőségbe.

4.

Adelaide

1993 áprilisa

Adelaide Young abban reménykedve szorította a mellkasához Koala urat, hogy a plüss kopottas szőre tompítja a hangját zakatoló szívének, amely olyan erőteljesen vert, mintha a kislány teljes erejéből szaladgálna a játszótéren ide-oda. Pedig csak Ms. Jacob hatalmas fekete autójának hátsó ülésén üldögélt.

A jármű láttán a kislány először szörnyen megijedt, és egészen addig nem tudott megnyugodni, míg a nő ki nem kászálódott belőle, hogy lemosolyogjon rá.

Ms. Jacob gyakran úgy nézett ki, mint egy szivárvány az élénk színű szoknyáiban meg a láncaiban, melyekről gyönyörűszép kristályok csüngtek. És mindig finom sütiillat lengte körül. A kislány rászokott arra, hogy felkapaszkodjon a nő ölébe, és puha keblére hajtva a fejét úgy kezdjen cumizni a hüvelykujjával, amiért anyu és apu mindig rászóltak. De ők már nem voltak itt többé, hogy haragudhassanak rá, Ms. Jacob meg sosem szidja le érte. Csak hümmögve megsimogatja a haját, ami csikizi ettől a nyakát.

Adelaide nem tudta, hogy miért nincs többé vele anyu és apu. Emlékezett, hogy régebben mennyire szeretett homokvárat építeni a parton, és kagylókat gyűjtögetni az új lila vödrébe, meg rákok után vadászni az apja vállán csücsülve. Felötlött benne, hogy anyu és apu mennyire kiabált, amikor az ülés támláját rugdosta a kocsijukban.

Aztán egyszer csak egy fura, szemvakító lámpákkal teli helyen ébredt, ahol fehérbe és kékbe öltözött emberek rohangáltak. A levegő fanyar szaga csípte az orrát; valakik folyton tűkkel szurkálták. Egyáltalán nem szeretett ott lenni. Utálta, hogy hiába kiabált torkaszakadtából, apu nem rohant oda, hogy megvigasztalja. Pedig addig próbálkozott, míg úgy érezte, mintha méhecskék csípték volna össze a száját. A szülei még akkor sem jöttek.

Egy kedves hölgy hozta el neki Koala urat, aki az egyetlen olyan dolog lett, ami megmaradt neki azelőttről. Mielőtt az egész világa a szüntelenül jövő-menő, fölé magasodó, őt simogató, ölelgető felnőttekből állt volna, akiknek a szavait soha nem értette igazán, noha tudta, mit jelentenek. Mielőtt azokra az ijesztő helyekre került volna, melyek falára senki sem festett olyan szép pillangókat, mint amik az ő hálószobájában voltak; melyekből hiányoztak a könyvespolcai meg a kosárkák a plüssállataival, köztük Koala úrral, aki még csak nem is tartozott a kedvencei közé.

Az egyik ilyen ijesztő helyen ismerkedett meg Ms. Jacobbal, aki mindig leguggolt, hogy a kislánynak ne kelljen kitörnie a nyakát, ha az arcába akar nézni. Puha, mézszínű haja volt, mint apunak, és amikor mosolygott, pufók arcán kis gödröcskék jelentek meg.

Ezek most megint felbukkantak az arcán, amikor kisegítette Adelaide-et a szörnyűséges autóból. A kislány összeizzadta magát a túl vastag kabátjában, mégsem akart kibújni belőle.

Felbámult a házra, ami sokkal nagyobb volt, mint amiben anyuval és apuval laktak azelőtt. Az csupán egy egyszintes épület volt; az ő szobája a szüleié mellett állt, ami után a kicsi konyha és a nappali következett. De legalább volt egy hatalmas kert, ahol játszadozhatott, apu meg még egy faházat is épített neki az előző nyáron a hatodik szülinapjára, amikor már elég nagylány lett hozzá.

Ms. Jacob ott állt mellette; Adelaide a kezébe csúsztatta a sajátját. Ujjaik összefonódtak, amitől a kislány egy pillanatra jobban érezte magát, mielőtt a nő a vidám pirosra festett ajtó felé kezdte volna terelgetni.

– Nagyon jól elleszel itt – csicseregte neki az asszony, aki úgy szeretett csacsogni, mint egy énekesmadár. Soha be nem állt a szája. A kislány ezt nagyon szerette, mert azt jelentette, hogy neki nem kell megszólalnia. – Emlékszel Mr. és Mrs. Crossra, ugye? Tetszettek neked a múltkor.

Adelaide tényleg emlékezett a házaspárra, de arra nem, hogy kedvelte volna őket. Mr. Cross igazi égimeszelő volt, olyan ősz hajjal, amilyen a nagypapájának is volt, mielőtt elment az angyalokhoz. Olyan lassan és hangosan beszélt mindig, mint egy bálna, és még orrfacsaróan bűzlött is. Mrs. Cross olyan kerek volt, mint egy labda. Olyan erővel tudta őt a puha hasához szorítani, hogy azt hitte, menten megfullad.

– Ugye jó kislány leszel, Addie? – guggolt le mellé Ms. Jacob a tornácon. Még soha senki nem hívta így.

Adelaide bólintott egyet, mert jól tudta, hogy a nő ezt várja el tőle, és szerette boldognak látni.

– Ez az, kicsim! – zárta Ms. Jacob a tenyerébe a kislány arcát, és egy puszit nyomott a homlokára. Adelaide elmerült az érzésben, amit a száraz ajkak keltettek a gyöngyöző bőrén. Anyura emlékeztették.

Az asszony felegyenesedett, és visszasimított egy elszabadult kunkori lángvörös hajfürtöt a kislány füle mögé, majd mókás arcot vágott: kinyújtotta a nyelvét, és bandzsított. Adelaide felkacagott. Ms. Jacob kihasználta a lány jókedvét, és kopogott az ajtón, ami olyan gyorsan felpattant, mintha Crossék csak erre várva ott toporogtak volna mögötte. A kislány odasimult a nőhöz, azt kívánva, bárcsak elbújhatna vastag combjai mögött.

Ms. Jacob azonban nem engedte, hogy elrejtőzzön. Határozottan előretolta, miközben arról csacsogott, hogy vissza kell mennie a kocsihoz a lány bőröndjéért.

Mr. és Mrs. Cross olyan széles mosollyal néztek le Adelaide-re, hogy azon kezdett tanakodni, nem fáj-e tőle a szájuk. Az övé szokott, amikor ennyire vigyorog.

Az asszony megint a hasához szorította, amitől az inge anyaga a kislány szájába szorult.

– Légy üdvözölve az új otthonodban, Addie!

***

– Te meg ki a fene vagy? – tudakolta a fiú, nekidőlve az egyik falnak a lány új szobájában. A helyiséget ragyogó rózsaszínre festették; rózsaszín volt a puha függöny, a paplan, de még a párnák is. Az ágy fölé ragasztott poszter egy bolyhos bundájú fehér cicát ábrázolt szintén rózsaszín háttér előtt.

Adelaide-nek a lila volt a kedvenc színe.

Végigmérte a fiút, aki elég kisnövésű, nála alig magasabb volt, bozontos barna hajjal és gesztenyeszín szemmel. Csontos testén lógott a ruhája; farmerje lefelé csúszkált keskeny csípőjén, mintha le akarna esni róla; mindössze a házilag kilyukasztott, elnyűtt, szorosra húzott bőröv segítségével tudott dacolni a gravitáció vonzásával. Több színben pompázó csíkos pólójának ujja a könyöke fölött végződött.