Német katonák Oroszországban, 1941
(Fotó: U.S. National Archives and Records Administration)

Impresszum

A fordítás alapjául szolgáló eredeti kiadás:

Norman Stone: World War Two

© Norman Stone, 2012

This edition is published by arrangement with Peters, Fraser and Dunlop Ltd.

through Andrew Nurnberg Associates, Budapest.

Magyar kiadás:

Norman Stone: A második világháború rövid története

© MCC Press Kft., 2023

Fordította: Lukács Tibor

Szakmai lektorok: Dr. Ligeti Dávid, Dr. Botos Máté

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a nyilvános előadás, a rádió és televízióadás jogát, az egyes fejezetekre is.

ISBN 978-615-6351-78-4 (print)

ISBN 978-615-6351-90-6 (epub)

Kiadja az MCC Press Kft.

www.mccpress.hu

Felelős kiadó: Novák Tamás

Felelős szerkesztő: Pál Zsombor Szabolcs

Korrektúra: Grim Jolán

Borítóterv: Baranyai (b) András

Elektronikus verzió v1.0

Készítette: Kozári Imre

Tartalom

Köszönetnyilvánítások

Első fejezet
KÉT HÁBORÚ KÖZÖTT

Második fejezet
NÉMETORSZÁG FELEMELKEDÉSE

Harmadik fejezet
A BARBAROSSA-TERV

Negyedik fejezet
PEARL HARBOR ÉS ÉSZAK-AFRIKA

Ötödik fejezet
AZ OROSZORSZÁGI FORDULAT

Hatodik fejezet
FANATIZMUS ÉS GYŰLÖLET, ZŰRZAVAR ÉS KÉSLEKEDÉS

Hetedik fejezet
NÁCIZMUS ÉS KOMMUNIZMUS

Nyolcadik fejezet
NYUGAT ÉS KELET

Kilencedik fejezet
A VÉG

Utóhatás

Térképek

Néhány forrás

Név- és tárgymutató

Köszönetnyilvánítások

Az évek során szép gyűjteményt állítottam össze a második világháborúról szóló könyvekből. Ennek legkorábbi darabja A. J. P. Taylor: The Origins of the Second World War (1961, magyar nyelvű első kiadása: A második világháború okai, Budapest, Scolar Kiadó, 1999) és Correlli Barnett: Desert Generals (1962) című könyve volt. Szerencsés módon saját gyűjteményemet kiváló könyvtárak gyűjteményeivel is kiegészíthettem. Az Anatólia közepén található Bilkent Egyetem könyvtára viszonylag rövid idő alatt épült ki, de az ott fellelhető kötetek ma már figyelemre méltó haszonnal forgathatók. Angliában a London Library és a Cambridge University Library két olyan kutatóhely, melyek használata kényelmes, kellemes és végtelenül nagy segítséget jelent egy magamfajta történésznek. Mindhárom intézmény munkatársainak nagyon hálás vagyok. Mint mindig, most is hálával tartozom tanszékvezetőmnek, dr. Pinar Bilginnek és a Bilkent Egyetemen dolgozó többi kollégámnak azért a derűs és produktív légkörért, amelyet maguk körül teremtettek. Szerencsém volt a kiadóimmal is: a Basic Booksnál dolgozó Lara Heimerttel és a Penguinnél dolgozó Simon Winderrel. Különösen hálás vagyok zseniális és rendkívül széles körű ismeretekkel rendelkező szerkesztőmnek, Norman MacAfeenek. Fiam, Rupert Stone volt az első olvasóm, és örömömre szolgált, hogy munkám során ő bátorított.

Első fejezet
KÉT HÁBORÚ KÖZÖTT

Clemenceau, Wilson és Lloyd George a versailles-i szerződés aláírása után, 1919 júniusában
(Fotó: Hulton-Deutsch / Hulton-Deutsch Collection / Corbis / Getty Images)

Az első világháború végén az akkor huszonkilenc éves Adolf Hitler tizedes{1} egy észak-németországi katonai kórházban feküdt. Éppen egy gáztámadás okozta átmeneti vakságból lábadozott, és megdöbbenéssel értesült róla, hogy Németországot legyőzték. Az ország ekkor már négy és fél éven át harcolt a világ ellen, nagyon közel került a győzelemhez, ráadásul még mindig megszállva tartotta Nyugat-Európa, valamint Oroszország nagy részét. Ám 1918 novemberében hirtelen minden összeomlott. Területén részeg matrózok és duhajkodó sztrájkolók randalíroztak, a császári kormány pedig pánikba esett, elmenekült, és átadta a stafétabotot az új politikai vezetésnek: a baloldalnak és szövetségeseinek. Ők aztán november 11-én megkötötték a fegyverszünetet. Hitler – mint mondta – keserű könnyeket sírt. Szerinte a háborút a németeknek meg kellett volna nyerniük, és meg is nyerték volna, ha nem a háborús erőfeszítéseket aláásó felső osztálybeli tökfilkók, hazaáruló zsidók, baloldaliak és érzelgős akadémikusok vannak hatalmon. Ebben a pillanatban azonban minden hiábavalónak bizonyult. A német csapatoknak vissza kellett vonulniuk a Rajnához, és fel kellett adniuk Nyugat-Oroszországot, ahol a kommunisták vették át tőlük a hatalmat.

Nem Hitler volt azonban az egyetlen, aki keserű könnyeket hullajtott, a novemberi fegyverszünet ugyanis még nem vetett véget a németek szenvedéseinek. A britek már korábban blokád alá vették Németországot, így városai éhezni kezdtek. A blokád a fegyverszünet után is folytatódott, a bécsi gyerekek pedig angolkórosak lettek; a vitaminhiány miatt kialakuló betegség a németek által x-lábaknak vagy ó-lábaknak nevezett befelé dőlő térdeket vagy hajlott lábakat okoz. Ezután következett a Rajna-vidék – a Rajnától nyugatra fekvő terület és a keleti parton lévő hídfőállások – szövetségesek általi megszállása; közülük különösen a franciák nem voltak hajlandóak megbocsátani és felejteni. Hatalmas kártérítést követeltek, bár azt a képmutató „jóvátétel” névvel illették. Ez az összeg 132 milliárd aranymárkára rúgott, és azt (vagyis az 1920-as években az eredeti összeg megtérítésére felvett hiteleket) csak 2010-re fizették volna vissza. Ezek a pénzügyi követelések azzal a céllal születtek, hogy megbéklyózzák a német gazdaságot, és az ország újrafegyverkezését, sőt még a helyreállítást is megakadályozzák.

A közvetlenül a háború után következő időszak emlékei a következő két évtizedben megkeserítették Közép-Európa életét. 1919-ben a győztes szövetséges hatalmak összegyűltek Párizsban, és békeszerződéseket fogalmaztak. A légkör, ahogyan azt gyakran leírták, furcsa és riasztó volt. A moralizáló amerikai elnök, Woodrow Wilson valamiféle új világrendet akart létrehozni, és egy ideig ünneplő, ujjongó tömegek vették körül. Az Egyesült Államok ekkor már gazdag volt, az antanthatalmak pedig óriási összegekkel tartoztak neki, ezért most sokkal könnyebben alakíthatta a világot, mint korábban bármikor. Mindent egybevetve azonban e feladattal nem sikerült megbirkóznia, eltérően attól, ahogy az a második világháború után történt: ekkor ugyanis az általa meghirdetett Marshall-tervvel és sok más lépésével az Egyesült Államok élen járt a fellendülés előmozdításában, a dollárt a nemzetközi kereskedelem rendelkezésére bocsátotta, és arra ösztönözte az európaiakat, hogy hagyjanak fel protekcionista szokásaikkal. Mindezzel megteremtette az alapjait annak a virágzó periódusnak, amelyet a franciák „harminc dicsőséges évnek” neveztek el (ennek aztán a hetvenes évek közepén az olajválság és a „stagfláció” vetett véget). Az 1918-as év győztesei a hivatalos portrén, ahol a kipontozott vonalnál a papírokat aláíró dühödt német küldöttet, Ulrich von Brockdorff-Rantzaut nézik, úgy festenek, mint a Rushmore-hegyi szobrok szélhámossággal és pökhendiséggel nyakon öntött karikatúrái. A britek a már addig is hatalmas birodalmukat további több 10 ezer négyzetkilométerrel bővítették, mindenekelőtt a Közel-Kelet egykor törökök által uralt részén, illetve elkobozták a kereskedelmükre fenyegetést jelentő német hajókat. A franciák szintén kihasítottak maguknak egy jókora szeletet a Közel-Keletből, és arra számítottak, hogy több generáción keresztül kapják majd a jóvátételi pénzeket. Az amerikaiak viszont megosztottak voltak azzal kapcsolatban, hogy belekeveredjenek-e az Óvilág problémáiba. Wilson elnöknek az volt a víziója, hogy gondoskodni kell róla: a Nagy Háború után nem lesz többé háború. Demokráciáról és nemzeti önrendelkezésről papolt, ám az amerikai demokrácia háromoldalú, és a Szenátus nem vállalta a felelősséget a szerződés feltételeinek érvényesítéséért. Az amerikaiak – vagy legalábbis a fontosabb republikánus szenátorok – még az Egyesült Nemzetek Szervezetének prototípusához, a Népszövetséghez sem akartak csatlakozni, pedig azt kifejezetten azért találtak ki, hogy legyen egy olyan fórum, ahol Wilson elnök morális alapon mindenkit kioszthat. Az eseményeket látva egy francia tábornok így szólt: „Ez nem egy béke, hanem egy húsz évre szóló fegyverszünet.”{2} Mint kiderült, neki lett igaza.

A békeszerződés legbizonytalanabb eleme az volt, hogy érvényesítéséhez szükség volt a németek együttműködésére. Az amerikaiak rokonszenvének elnyerése érdekében a németek 1918 novemberében mindent megtettek, hogy parlamentáris és demokratikus államnak tűnjenek. Elkergették a császárt, és a versailles-i békeszerződés 1919. júniusi aláírását megelőzően, 1919 februárjában köztársasági alkotmányt fogadtak el Weimarban. Ez az alkotmány megfelelt a németek mindent szó szerint vevő mentalitásának – fő vonásai az államszervezet minden szintjén szigorúan megtartott szavazások, arányos képviselet, a franciáknál ekkor még nem is létező női választójog, szövetségi szintű intézkedések és az elegendő aláírás összegyűjtése esetén elrendelt népszavazások voltak. Az alkotmány alapján felállított parlament, a Reichstag persze néha megbénult, ha valami komolyabb dologgal kellett foglalkoznia, és ilyen esetekben az elnök rendeletekkel kormányzott. A koalíciók pedig meginogtak és hiteltelenné váltak, ha túl sokat tettek a békeszerződés teljesítése érdekében. Végül a franciák felismerték, hogy nem követelhetik tovább a teljes jóvátételt, az amerikaiak pedig besegítettek egy Németországnak nyújtott kölcsönnel, így néhány évre beköszöntött az, amit az egyik amerikai elnök, Wilson utódja, Warren G. Harding saját országára utalva a „normalitásnak” nevezett.

Demagóg jobboldali szónokként Hitler az 1920-as évek elején Németország-szerte nagy hírnévre tett szert. A haderő kémként használta Münchenben, ahol ellátogatott egy kis csoport, a Nemzeti (azaz „idegenellenes”) Szocialista (azaz „tolvaj”) Német (azaz „antiszemita”) Munkáspárt (azaz „alsó-középosztálybeli párt”) gyűlésére. Itt aztán rájött, hogy van egy rendkívüli adottsága: tudott nyilvánosan beszélni. Ez a németekre általában nem volt jellemző, mert ők vagy előadást tartottak, vagy csak handabandáztak. Hitler ügyesen utánzott másokat, kiválóan színészkedett, és lefordíthatatlanul vicces nyelvi megoldásokkal élt (ugyanez a veleszületett talentum jellemezte a szintén osztrák Sigmund Freudot, Karl Kraust, Franz Werfelt és a prágai Franz Kafkát is). Az antiszemitizmusra is rákapott – az antiszemita nézetek bizonyos körökben népszerűek voltak, tekintve, hogy a zsidók egy részét kevésbé viselték meg a gazdasági nehézségek, mint más németeket és osztrákokat, ráadásul a zsidóság tagjai erőteljesen jelen voltak a pénzügyek területén és a liberális médiában, valamint divatos művészeti galériákat vezettek, s ezekben azt a fajta festészetet népszerűsítették, amelyet a magát művésznek képzelő Hitler gyűlölt. Ekkoriban Hitler amellett érvelt, hogy bosszúháborút kell hirdetni, és olyan nacionalista kormányt kell választani, amely leszámol a korrupt parlamenttel. Példaképe olasz volt: Benito Mussolini, egy egyszerű szlogenekben gondolkodó újságíró, aki fasiszta pártot alapított (a fasiszta név eredetileg a 19. század végi szicíliai antikapitalista parasztlázadókra utalt), és 1922-ben magához ragadta a hatalmat. Németország viszont 1923-ban, amikor Hitler először próbálta meg átvenni a hatalmat, még nem állt készen a változásra – a politikustól ekkor még régi ezredének tagjai is elhatárolódtak. Néhány hónapnyi börtönbüntetést kapott, s ezt arra használta fel, hogy lediktálja Mein Kampf című könyvét. Ebben sajátos diagnózist állított fel Németországról, és egyúttal programot is alkotott számára. Eszerint az országnak nem szabad abba a hibába esnie, hogy kétfrontos háborút vív. Igazi ellenségének Oroszország számít, ez pedig azt jelenti, hogy keleten életteret (Lebensraum), valamint nyersanyagokat kell szereznie tőle. A kommunisták zsidók voltak, és – mint írta – mindent tönkretettek. Hitler ezekkel a gondolataival a weimari köztársaság jobb éveiben nem aratott sikert, a bajor püspökök pedig tiltakoztak az antiszemitizmus ellen, és azt hozták fel indokul, hogy az elriasztja a turistákat. Hitler ekkoriban marginális, sőt komikus volt.

Aztán 1929-ben az események Hitler malmára kezdték hajtani a vizet. Megkezdődött a gazdasági világválság, s megbuktatta Németország utolsó igazi parlamentáris kormányát. A németek a külföldieket okolták szerencsétlen helyzetükért, a zsidókat pedig azért, mert elvitték a pénzüket. A márka nyomás alá került, és elveszítette konvertibilitását. Az utazókat átkutatták a határon, és olyanra is volt példa, hogy egy Londonba tartó Schönburg hercegnőnek a harmadosztályon kellett utaznia, mert nem volt külföldi valutája. A kereskedelem harmadára esett vissza, és mivel Németország az exporttól függött, hamarosan hatmillió német vált munkanélkülivé. Az 1932-es szövetségi választásokon a németek harminchét százaléka szavazott a nácikra, huszonkét százaléka a szociáldemokratákra, tizennégy százaléka pedig a kommunistákra. A Reichstag működése megbénult, és csak az önfeloszlatásra tudott többségi szavazatot szerezni (ezenkívül még egy olyan szavazás volt, amelyet meglehetősen széles körben támogattak; ez arról szólt, hogy a házas asszonyokat meg lehessen fosztani a közszolgálati jogviszony nyújtotta biztonságtól). Berlinben gyilkos zűrzavar uralkodott. A keserűség és gyűlölet légkörében a konzervatívokkal kötött alku eredményeként 1933 januárjában Hitler lett a kancellár.

Az új kancellár első fontos találkozóját az ország tábornokaival tartotta. Közölte velük, hogy újra fogja fegyverezni az országot. Ez ugyanis lekötné a német ipari kapacitásokat, a munkanélküliek egy részét pedig felszívná. A versailles-i békeszerződéssel ugyan szembemenne, de Hitler arra számított, hogy a nyugati hatalmak nem lépnek rá semmit. Már régóta lelkesedett a repülőgépekért és a gépkocsikért, az ultramodern korszak két legfontosabb szimbólumáért, ezek pedig könnyen behelyettesíthetőek voltak a harci repülőgépekkel és a harckocsikkal. Hitler hamarosan már azzal dicsekedett, hogy milyen sok van neki e két utóbbiból, sőt, az igazi számokat el is túlozta (Londonban és Párizsban pedig készpénznek tekintették, amit mondott). Tábornokai eközben azon törték a fejüket, hogyan is lehetne használni ezeket a fegyvereket; ekkor jutottak eszükbe 1918 tanulságai, mivel a britek és a franciák a háború utolsó hadjáratait a harckocsik és a repülőgépek összehangolásával nyerték meg. A fegyverkezés jól haladt: a német repülőgépipar például, amely kezdetben mindössze 3 ezer alkalmazottat foglalkoztatott, és csak néhány tucat repülőgépet készített, 1939-re olyan hatalmas vállalkozássá nőtte ki magát, amely mintegy 250 ezer embernek adott munkát, és évi 3 ezer harci repülőgépet is le tudott gyártani. Ez az ipari (valamint a mezőgazdasági) fellendülés 1936-ra ismét elhozta a teljes foglalkoztatottságot Németországban, Hitler pedig hatalmas népszerűségnek örvendett. Természetesen már voltak előjelei a későbbi borzalmaknak is. Hitler 1934-ben erőszakos puccsot hajtott végre a náci radikálisok ellen, és minden gondolkodás nélkül kivégeztette őket. Az antiszemitizmus 1935-ben törvényi támogatást kapott. Egy-egy koncentrációs táborba akár már 6 ezer embert is összezártak. Mindez azonban még elég korlátozott keretek között zajlott, sokan pedig azzal érveltek, hogy Hitler sikerével a rendszere is barátságosabbá válik. Ez volt legalábbis az a nézet, amelyet Londonban is előszeretettel hangoztattak. Mindezt csak tovább erősítette a minden idők lehíresebb olimpiai játékainak, az 1936. augusztusi berlini olimpiának a hangulata.

A rendszer azonban nemhogy kedvesebb és szelídebb nem lett, de egyre durvábbá vált; pénzt zsarolt ki a zsidóktól, és több százezret el is űzött közülük. Ha távoztak, vagyonuk kétharmadát elvesztették, a pénzt pedig Hitler fegyverek gyártására fordította. 1936 nyarán az újrafegyverkezési programot a korábbinál szélesebb alapokra helyezte, azzal a céllal, hogy Németországot négy éven belül felkészítse a védekező, hét éven belül pedig a támadó háborúra. Hitler a hétéves program okát részint abban jelölte meg, hogy úgy érezte, minden tőle függ, és nagyon is halandónak érezte magát: neurotikusan aggódott az egészsége miatt. A hivatalos indok viszont az volt, hogy a Szovjetunió Sztálin ötéves tervei nyomán gyorsan iparosodott, Hitler pedig versenyezni akart vele, és túl akarta szárnyalni. Ez azonban hazardírozás volt. Németországnak nem álltak rendelkezésére az átfogó fegyverkezési programhoz szükséges nyersanyagok, és nem volt devizája a repülőgépekhez, illetve a motorizált hadviseléshez nélkülözhetetlen olaj, gumi és színesfémek beszerzéséhez sem. Hatalmas és költséges program indult a szintetikus olaj és gumi előállítására, és Hermann Göring, a Luftwaffe, vagyis a légierő vezetőjének négyéves terve keretében létrehoztak egy óriási kohászati komplexumot. Az ország totalitárius jellege fokozódott, és a politikai rendőrség – röviden Gestapo – 1936-ban egyesült a náci párt elitjét jelentő SS-szel, amelyet Heinrich Himmler vezetett.{3}

1936 nyarán megfelelő körülmények adódtak ahhoz, hogy Hitler megtegye az első lépést. A nyugati hatalmak elidegenedtek Olaszországtól. Az előző év októberében ugyanis a birodalmi álmokat szövő Mussolini a Népszövetség egyik tagja, Abesszínia ellen vonult, és ez – különösen a fennkölten gondolkodó britekből – hatalmas felháborodást váltott ki. Szintén 1936 nyarán polgárháború tört ki Spanyolországban, mivel egy félig sikerült katonai puccs keretében támadás indult a megkérdőjelezhető választások eredményeként felálló baloldali kormányzat ellen. A haderő vezetője, Francisco Franco tábornok fasisztaként tetszelgett, a baloldali kormány által irányított Franciaországnak pedig fel kellett volna sorakoznia a Spanyol Köztársaság oldalán. Ez ugyan nem történt meg, Mussolini mégis katonákat és hadihajókat küldött, hogy ne is kerüljön rá sor. A polgárháború három évig tartott, és a légi bombázások kísérleti terepeként Hitler éppúgy kihasználta, mint Sztálin, aki nagy élvezettel húzott hasznot a nyugat-európai hatalmak megosztottságából. Ő leginkább annak örült volna, ha a háború soha nem ér véget, ezért fegyverszállítmányokat küldött a köztársaságiaknak, ha azok vesztésre álltak, majd leállította őket, ha épp ők kerekedtek felül. Amikor pedig Barcelonában az anarchisták szerettek volna valódi forradalmat kirobbantani, a hozzá hű kommunistákkal lemészároltatta őket. Mérgező légkörével az 1936-os év ideálisnak tűnt Hitler számára, hogy tervei megvalósításának nekikezdjen. Márciusban a német csapatok bevonultak a Rajna-vidékre, vagyis Németországnak a folyótól nyugatra fekvő területére. Ezt a franciák korábban szerették volna annektálni, de kérésüket megtagadták. Ehelyett a térségben nem lehettek német katonák és erődök, így a franciáknak nem kellett inváziótól tartaniuk, ellenben Németország védtelen volt egy esetleges francia támadással szemben. A briteknek 1936-ban vezető szerepük volt abban, hogy elejét vegyék bármilyen francia válaszlépésnek. Hitler legtöbb óhajában engedni kívántak, hogy ezzel elejét vegyék a további kérdések erőltetésének: ez volt az úgynevezett „megbékéltetési” politika.

Amikor azonban Hitler remilitarizálta a Rajna-vidéket, igazából megkezdődött a visszaszámlálás a háborúig. Közben hasonló folyamat zajlott a Távol-Keleten is, és ebben az Egyesült Államok is közvetlenül érintve volt. Japán történelme furcsa európai párhuzamokat mutatott: identitása Angliához hasonlóan a szigetlétéből fakadt, militarista kasztja pedig Poroszországhoz tette hasonlatossá. A britek cserbenhagyták a japánokat, amikor a háború után megállapodás született a csendes-óceáni haditengerészetek méretéről. Aztán a világválság kitörésekor, 1930-ban a japán kereskedelmet hátrányos megkülönböztetés érte. A japán militaristák válasza erre az volt, hogy magukhoz ragadták a hatalmat Kína iparosodott részében, Mandzsúria északkeleti területén, miután 1931-ben támadást intéztek ellene. A lépést a Népszövetség elítélte, az ország pedig minden szövetségesét elveszítette. Hitler érdeklődni kezdett Japán iránt, mert szeretett volna ellensúlyt képezni a Szovjetunióval szemben, hiszen ekkoriban ezt az országot tekintette legfőbb ellenségének és célpontjának. Így 1936 novemberében Németország és Japán aláírta a Kommunista Internacionálé ellen irányuló antikomintern paktumot. Japánnak most már voltak barátai Európában, jóllehet a partneri viszonyból egyelőre nem profitált túl sokat. Aztán 1937-ben kirobbant a távol-keleti háború. A japán haderő már egészen közel járt Pekinghez, amikor az őket a kínaiaktól elválasztó Marco Polo hídnál incidens történt. A kínai oldalon eltűnt egy japán katona, majd patthelyzet alakult ki, végül a japánok előrenyomultak, és könnyedén legyűrték a kínai nacionalistákat, akik fegyverzetben és fegyelemben nem tudták felvenni a versenyt a japánokkal, noha a megelőző tíz év során komoly erőfeszítéseket tettek annak érdekében, hogy felzárkózzanak hozzájuk. A helyzetet tovább bonyolította, hogy volt másik kínai erő is, a kommunistáké, akik Északnyugat-Kínában, a szovjet határhoz közel vették be magukat egy megerősített állásba. A nacionalisták először együttműködtek velük, majd ellenük fordultak. A kommunista vezető, Mao Ce-tung a vidéki térségekbe menekült, és ott mozgósította a parasztokat. Kína a háborúskodásban teljesen tönkrement, járványok és szűnni nem akaró erőszak sújtotta. Ez utóbbinak a legelhíresültebb példája az volt, amikor a japánok 1937 végén megostromolták a nacionalisták fővárosát, Nankingot. Ekkor a nemi erőszak és a mészárlás olyan orgiájára került sor, hogy az felháborított minden szemtanút, akik képtelenek voltak elhinni, hogy a japánok képesek így viselkedni.

Kínában ezután bonyolult, négy fél között zajló harc kezdődött: a nacionalisták a japánok, valamint a kommunisták, a kommunisták – időnként – a japánok ellen, 1939 nyarán pedig a mandzsúriai határon a szovjetek a japánok ellen küzdöttek. Az amerikaiak támogatták a nacionalistákat, de nem akartak részt venni a harcokban, Hitler pedig főleg csak szavakban segítette a japánokat, jóllehet visszahívta a nacionalistáknak tanácsokat adó német tábornokokat (nem kis személyiségekről volt szó, hiszen egyikük az a Hans von Seeckt volt, aki az 1920-as években újjászervezte a német haderőt,{4} a másikuk pedig Alexander von Falkenhausen,{5} akiből utóbb Belgium főkormányzója lett). Mindenesetre az itteni események potenciálisan tovább bonyolíthatták a Németország és a világ többi része közötti kapcsolatokat, és voltak, akik a Kínában zajló hatalmas konfliktust a spanyolországi polgárháborúhoz hasonlították, a Jó és a Rossz félreérthetetlen harcaként látták. Az amerikai lapok ettől kezdve rendívül elítélően írtak Japánról.

Európában viszont a megbékéltetési politika mögött gondos számítás húzódott. Azok a sérelmek, amelyek Hitlert hatalomra juttatták, tagadhatatlanul valósak voltak, és orvosolni is lehetett őket. Lengyelországban és Csehszlovákiában több millió német élt, pedig ők soha nem akartak ezekhez az országokhoz tartozni. Ami a hatmillió ausztriai németet illeti, az ő képviselőik az Osztrák–Magyar Monarchia 1918-as szétesésekor a birodalmi parlamentben a Németországhoz való csatlakozás mellett szavaztak, és csak egyetlen katolikus püspök fogalmazott meg eltérő álláspontot, mivel szerinte Németország túl protestáns volt. Az egyesülést a franciák megakadályozták, egy ideig viszont még csak azt sem tudták, mi legyen az ország neve. Végül egy francia, Georges Clemenceau miniszterelnök oldotta fel a problémát, mondván: „Ami megmaradt, az Ausztria.” Az ország függetlensége meglehetősen szerencsétlenül alakult: egy katolikus, paraszti ország volt, fővárosa viszont szocialista, tele olyan köztisztviselőkkel, akik valaha egy birodalmat kormányoztak. Ráadásul 1934-ben egyfajta polgárháború is kitört az országban, és a haderő tüzérsége a munkáslakásokat lőtte. Amikor Hitler – aki Ausztriában született, és 1932-ig nem is volt német állampolgár – sikeres lett Németországban, sokan Ausztria Németországhoz való csatlakozása mellett agitáltak, a helyi nácik pedig randalírozni kezdtek. Hitler felkarolta az ügyüket, és harsány, harcias beszédeket tartott a náci gyűléseken, ahol barna inges egyenruhások vonultak fel a fényjáték alatt, amelyet Hitler kedvenc építésze, Albert Speer{6} irányított – ő maga azt állította, hogy lenyűgöző fénytechnikáját a weimari moziból kölcsönözte. A londoni kormány úgy vélte, nem igazán van értelme arra kényszeríteni a németeket, hogy olyan országokban éljenek, ahol másodrendű állampolgároknak számítanak. 1937 novemberében a brit külügyminiszter, Lord Halifax Berlinbe utazott, és jelezte Hitlernek, hogy a britek nem fognak ellenkezni, ha békés módszereket választ a háború utáni rendezés megváltoztatására. A britek semmiképpen sem akartak háborút. Még elevenen élt az emlékeikben az 1916-os mészárlás,{7} háborús emlékműveik pedig ott álltak minden iskolában és egyetemen, rajtuk a halottak neveinek végtelen listájával. Emellett a földgolyó mindkét féltekéjén számos potenciális ellenféllel, Indiában pedig még egy lázadással is szembe kellett nézniük.

Az osztrák nácik egyre türelmetlenebbek lettek, a ország katolikus kancellára, Kurt von Schuschnigg pedig Hitlerhez fordult, hogy zabolázza meg őket. Ő a kormányában ekkorra már fontos tisztségekhez juttatta Hitler jelöltjeit. 1938 februárjában Hitler berchtesgadeni pihenőhelyére utazott, ahol a német kancellár zsarnokian viselkedett vele; magával hozta a legfélelmetesebb külsejű tábornokait, és a dohányzás megtiltásával az őrületbe kergette Schuschniggot. Az osztrák politikus először elfogadta Hitler feltételeit – ezek Ausztriát szatellitállammá tették volna –, majd amikor visszatért Bécsbe, meggondolta magát, és azt mondta, hogy inkább népszavazást tart az ügyben, amelyet természetesen ő nyer meg. Abban reménykedett, hogy a Nyugat és Mussolini majd a segítségére siet. Hitler kockáztatott: arra fogadott, hogy ez nem fog bekövetkezni, és március 14-én megszállta Ausztriát. Tettére senki semmit nem lépett: ellenkezőleg, mind a bíboros,{8} mind az egykori szocialista elnök, Karl Renner üdvözölte a nácikat, miközben Ausztriából német tartomány lett, és a negyedmillió bécsi zsidónak megaláztatások, erőszak és rablás jutott osztályrészül. Mussolini korábban már egyszer megvédte Ausztriát. Most viszont ő sem tett semmit, és Hitler zokogva telefonált olaszországi nagykövetének, hogy mondja meg Mussolininek: ezt soha, de soha nem fogja neki elfelejteni – ezt az ígéretét később be is tartotta. Miután Ausztria Németország része lett, egyértelműen Csehszlovákiára helyeződött a nyomás, amelynek hosszú és sebezhető határa volt nyugati szomszédjával. Az országban hárommillió német élt, főleg a Németországhoz közeli Szudéta-vidéken, és Hitler teljesen felkorbácsolta az indulataikat. Csehszlovákia híres volt arról, hogy a Rajnától keletre nem volt rajta kívül más demokratikus ország, a lakossága tehát szavazhatott. A németek többsége egy nacionalista pártra adta le a szavazatát.

1938 nyarán, amikor a náci zsarnokság Bécsre telepedett, a zsidókat pedig kiszorították a városból, a Prágára nehezedő nyomás nőni kezdett. Csehszlovákia a háború utáni békeszerződések egyik kreálmánya volt, léte pedig egy olyan francia szövetségtől függött, amely a németek támadása esetén lépett volna életbe. A britek ismét vezető szerepet játszottak abban, hogy Franciaországot visszatartsák a cselekvéstől. Egyáltalán nem akartak egy olyan országért háborúzni, amelyről – a miniszterelnökük rádióban elhangzó sirámai szerint – semmit sem tudtak, ráadásul teljesen hidegen hagyta őket. 1938 szeptemberében az idős Neville Chamberlain miniszterelnök kezében esernyőt lóbálva Münchenbe repült, hogy Hitler társaságában részt vegyen egy Mussolini által javasolt konferencián. A cseheket nem hívták meg, de Csehszlovákia másik szövetségesét, a Szovjetuniót sem. A brit közvélemény rendkívül megosztott volt, de Chamberlain végül Hitlernek adta Csehszlovákia németek lakta részeit, noha azokban sok cseh és zsidó is élt. München azóta a szégyenletes és gyáva viselkedés szinonimájaként került be a világ szótáraiba, de Chamberlain egy ideig rendkívül népszerű volt, és még a francia miniszterelnök, Édouard Daladier is meglepődött, amikor rájött, mennyire közkedvelt lett, amiért feladta országa szövetségesét. Nyugaton senki nem akart harcolni, és különösen igaz volt ez Franciaország esetében, ahol húsz évvel korábban a háborús nemzedék férfi tagjainak majdnem fele odaveszett, és minden városban és faluban hadirokkantak bicegtek, követelve a nyugdíjat, amelyet az országnak – a jóvátétel elmaradása miatt – nem volt pénze kifizetni. Ráadásul széles körben elterjedt az a nézet, hogy egy háború végzetes következményekkel járna, és a civilizáció pusztulását jelentené. A hozzáértők úgy vélték, a bombázó repülőgépek azonnal tönkrezúznák Londont és Párizst. A britek azzal számoltak, hogy a háború első napján Londonra 3500 tonnányi bomba hullana, és az első hat hónap során 600 ezer polgáruk veszne oda (1940–1941-ben, az Anglia elleni intenzív légitámadások hét hónapja alatt 60 ezer ember sérült vagy halt meg). Ugyan miért kellene azért harcolniuk, hogy a csehszlovákiai németek ne csatlakozzanak Németországhoz, ha egyszer ők is csatlakozni szeretnének? London döntéseiben azonban más is szerepet játszott. Az ország újrafegyverkezése jól haladt, és meglehetősen hatékonyan zajlott: ennek során olyan „árnyékgyárakat” állítottak fel, amelyek azonnal át tudtak állni a háborús termelésre, ha eljön az ideje. Ezek azonban még nem voltak teljesen készen. A bombázók ellen is megvolt az ellenszer: a radar, az ugyanis veszély esetén riadóztatni tudta a gyors vadászgépeket, és azok így azonnal fel tudtak szállni, hogy a bombázók ellen repüljenek ott is, ahol egyébként korábban radar hiányában járőrözniük kellett volna, s ezért nem maradt volna elegendő üzemanyaguk (egy vadászgép akkoriban csak másfél órát tudott a levegőben maradni). Az angol partok mentén radarállomások láncolatát akarták kiépíteni, de még ez sem állt készen. Ha figyelembe vesszük, hogy Németország bombázási képességeit ekkoriban jelentősen eltúlozták, a Münchenben tanácskozó államférfiak hozzáállása is érthetővé válik.

A megbékéltetési politika legkiemelkedőbb ellenzője Winston Churchill volt, s egyre közeledett a pillanat, amikor az ő kezébe került a gyeplő. A viktoriánus birodalom csúcspontján született a Blenheim-palotában, jeles ősének, a XIV. Lajos legyőzéséről híres Marlborough hercegének történelmi székhelyén. Churchill imperialista volt, és bár liberálisként kezdte, később mégis a reakciós célokkal azonosították. Megélte a brit történelmet, és gyönyörűséggel töltötte el a földgömb harmadának Brit Birodalmat jelképező vörös színe. Kelleme, szellemessége, szorgalma és időnkénti zsarnokoskodó megnyilvánulásai révén sokra vitte, de impulzív, ellentmondásos viselkedéséről is ismert volt. Ellenezte az indiai függetlenség irányába tett leplezetlen elmozdulást, és ezt azzal indokolta, hogy India „semmivel sem egységesebb nemzet, mint az Egyenlítő”. Kiállt amellett, hogy VIII. Eduárd királynak engedélyezzék egy kétszeresen elvált, mindenki által megvetett amerikai nővel tervezett házasságát, és ellenezte a király lemondását. Churchill reakciós volt, és az igazi reakciósok lenézték Adolf Hitlert, a német történelem legforradalmibb alakját. Újra és újra figyelmeztetett: ha engednek Hitlernek, azzal csak lovat adnak alá. A müncheni tárgyalások idején alig néhány támogatót tudhatott maga mögött, bár ők elég nagyhangúak voltak. Ám az események végül őt igazolták. 1938. november 9-én, a kristályéjszaka (németül Kristallnacht) néven ismertté vált események éjjelén másnap reggelig tartó kegyetlen erőszakhullám tört ki Németországban és Ausztriában a zsidók ellen. Üzletek kirakatát törték be, az utcák tele voltak törött üveggel, és zsinagógákat gyújtottak fel. Kilencvenegy zsidót megöltek, több ezret pedig táborokba tereltek, majd váltságdíjat fizettettek velük a szabadon bocsátásukért. Bécs zsidóinak kétharmada (mintegy 120 ezer ember) elhagyta a várost; a távozók szörnyű történeteket meséltek az őket befogadó nagyszámú brit családnak, köztük a granthami Thatchereknek. Nyilvánvalóvá vált, hogy München egyáltalán nem „békéltette meg” Hitlert. A német politikus csak még agresszívabbá vált, és szorosabbra fűzte a Japánnal és Olaszországgal ápolt kapcsolatait, hogy egyfajta fasiszta blokkot alkosson velük. Megígérte, hogy Csehszlovákia többi részét békén hagyja, de nem így tett. 1939 márciusában feldarabolta az országot, és bevonult annak csehországi részébe. Az immár független Szlovákia német bábállam lett, és az elkövetkező háborúban tejjel-mézzel folyó földnek számított.

Hitler csehszlovákiai inváziója tomboló dühöt váltott ki Londonban. A németek újra megszegték az ígéretüket. A britek esetében 1939 márciusa hozta el a fordulatot. Ettől kezdve ugyanis többé már nem bíztak Hitlerben. Felgyorsították a fegyverkezést, és figyelő szemüket a további potenciális német áldozatokra vetették; ezek közül az első számú és legkézenfekvőbb ekkorra már Lengyelország lett. A Balti-tenger partján állt egy szinte teljesen német város, Danzig (a mai Gdańsk). A Lengyelország kereskedelmét bonyolító Visztula torkolatánál feküdt, és a lengyel gabonakereskedelem révén igencsak meggazdagodott. 1919-ben a lengyelek el akarták csatolni, de Lloyd George miniszterelnök visszariadt a németek további megalázásától, és azt szorgalmazta, hogy a város legyen szabad állam. A lengyelek ezután egy másik kikötőt építettek,{9} Danzig gazdasága pedig hanyatlásnak indult. Hitler megerősödésére Danzig német lakossága is reagált, és a Németországgal való egyesülésért kiáltott. 1939 tavaszán Hitler tovább fokozta a feszültséget. A litván kikötőt, Klaipėdát (német nevén Memelt) Danzighoz hasonlóan németek lakták, Hitler pedig odaküldte a hajóit, hogy elfoglalja. Aztán közölte a lengyelekkel, hogy Danzigot akarja. Itt azonban különös területre tévedt. Lengyelországból könnyen lehetett volna egyfajta nagy Szlovákia, mivel nagyon katolikus ország volt, de nem túl szláv, és mindenekfelett rendkívül oroszellenes. Az ország múltjába azonban bele volt kódolva a mérhetetlenül erős katolikus nacionalizmus, a katonaságra erősen támaszkodó kormány pedig elhatározta, hogy kiáll magáért, és nem fog a csehek sorsára jutni. Ekkor léptek a színre a britek, akik Csehszlovákia szétverése után felajánlották, hogy „garantálják” Lengyelország határait. A lengyel külügyminiszter, Józef Beck ezredes a cigarettájába szívott, és elfogadta a brit követ ajánlatát. 1939 nyarán Hitler folyamatosan Danzigról beszélt, de a brit garancia nyilvánvalóan az útjába állt. A lengyeleknek tett ígéret persze meggondolatlan lépés volt, és amikor a britek rájöttek, hogy mibe keveredtek, maguk is próbáltak menekülni a helyzetből. A lengyeleknek szinte semmilyen pénzügyi segítséget nem adtak, aztán pedig körbejárták a fél világot, és garanciavállalásukat teljesen elértéktelenítették azzal, hogy Görögországtól kezdve Törökországig és Romániáig bárkinek megadták ugyanezt a garanciát, ha az ország külügyminisztere megkongatta a vészharangot. Utólag persze mindez őrültségnek tűnik. De Hitler az őrületbe kergette a világot. Az a hang, a sérelmei, a mögötte álló hatalmas tehetségű nemzet – minden elindult az egyetemes pusztulás útján, vagy legalábbis ebben a pillanatban úgy tűnt. 1939-ben az emberek csak annyit mondtak, hogy szerintük a Németországgal vívott háború már a nyáron elkezdődött, az ürügy, amiért kitört, pedig egyáltalán nem is volt érdekes. Hitlert egyszerűen meg kellett állítani.

Hitler talán tarthatott volna egy kis szünetet Lengyelország kérdésében, tekintettel az általa kiváltott ellenállásra. Megérzései azonban ismét biztos iránytűnek bizonyultak, mert ahogy oly sokszor megesett vele, a válságból csakugyan kisült számára valami. Ez pedig az egész világot megdöbbentette. A britek és a franciák, akik megállapodásra törekedtek Szovjet-Oroszországgal,{10} delegációkat küldtek Moszkvába. A szovjetek szövetségről beszéltek, de azt mondták, hogy haderejüknek szükség esetén lengyel területen is végre kell hajtania műveleteket. Ezt viszont a lengyelek visszautasították. A szövetségről szóló tárgyalások nem vezettek eredményre, majd Sztálin hirtelen paktumot kötött Hitlerrel, aki állítólag a halálos ellensége volt. A német külügyminiszter, Joachim von Ribbentrop augusztus 22-én Moszkvába repült, majd augusztus 24-én, kora hajnalban alá is írta a szerződést. Ez a két világháború közötti időszak történetének egyik újabb olyan eleme volt, amikor a nagyzoló állítások veszélyes és ártalmas módon elszakadtak a valóságtól. 1917-ben a kommunisták magukhoz ragadták a hatalmat, meghirdették a munkásosztály testvériségét, megnyerték a polgárháborút, és nekiláttak a paraszti Oroszország átalakításának. A valóságban viszont a forradalom csak zsarnokságot, illetve éhínséget kínált az ország több millió lakosa számára, és csak a Nyugathoz fűződő parazitisztikus kapcsolatai révén maradt fenn. A harmincas évek elején futó ötéves terv idején éppen a német gyáriparosok tartották fenn a rendszert. Ekkor a szovjetek a parasztgyerekektől és a gazdaságok vetőmag-tartalékaiból elvett gabonát a német sertéseknek adták. Ennek nyolcmillió ukrán esett áldozatául, nem egy közülük a kannibalizmus következtében; cserébe viszont német gépek érkeztek Oroszországba. Hitler színre lépése után a két ország közötti gazdasági kapcsolatok gyengülni kezdtek, ám hamarosan színre léptek az amerikaiak: tőlük 100 ezer ember – főleg munkanélküli mérnök – érkezett a Szovjetunióba. Ezután azonban a Szovjetunió olyan furcsa őrjöngésbe kezdett, amilyet soha még ország nem tapasztalt előtte. A főtisztikar háromnegyedét, majd a kommunista párt központi bizottságának kétharmadát bíróság elé állították és meggyilkolták. Őket további megmagyarázhatatlan módon lemészárolt ártatlanok követték; sírjaikat csak jóval később találták már meg. Ennek ellenére itt uralkodott a világ munkásosztályának állítólagos bajnoka, Adolf Hitler ősellensége. Senki sem értette, mi történt, és a történészeknek azóta sem sikerült sokkal többet kideríteniük. Akkoriban Sztálin államát a legtöbb nyugati kommentátor egyszerűen leírta, Lengyelországot pedig sokkal erősebbnek tartotta („az a nagy, férfias nemzet” – ahogy Chamberlain miniszterelnök fogalmazott velük kapcsolatban). Elvégre a lengyelek 1920-ban a szovjet („vörös”) hadsereget legyőzve meg tudták őrizni a függetlenségüket, és ez a győzelem, valamint a tisztogatások igencsak bizonytalanná tették, hogy valójában milyen katonai értéket is képvisel a Szovjetunió.

Hitler megállapodást ajánlott Sztálinnak Lengyelország – és következésképpen Európa más részeinek – a felosztásával kapcsolatban. Sztálin, akit feldühített, hogy a britek úgy kezelik, mintha valami boharai emír lenne, elfogadta az ajánlatot. Lengyelországot felosztották Oroszország és Németország között, és az oroszok súlya más területeken is megnövekedett. Megállapodás született a gazdasági kérdésekről is – Sztálin fegyvereket, Hitler pedig nyersanyagokat kapott, ezáltal pedig Németország el tudta kerülni a blokáddal járó nehézségeket, és akár gumit, olajat, mangánt, volfrámot és sok más anyagot is be tudott szerezni. Természetesen, ha a világ racionálisan működik, nem tör ki a második világháború. Ha Oroszország és Németország Lengyelország felosztása mellett dönt, a franciák semmit sem tehettek ellene,{11} a britek pedig még annyit sem, hiszen nem volt jelentős szárazföldi haderejük, a légierejük pedig csak ekkoriban indult fejlődésnek. Ám a világ nem működött racionálisan: Hitler mindenkire átragasztotta az őrületet. Szeptember 1-jén átküldte páncélosait a lengyel határon. A brit alsóház fellázadt, amikor úgy tűnt, a miniszterelnök arra célozgat: lehetséges közvetíteni az ügyben, a franciák pedig – mivel féltek attól, hogy a britek az ő kárukra kötnek majd megállapodást Hitlerrel, ha nem tartanak velük – felsorakoztak mellé. Amikor a britek szeptember 3-án reggel kilenc óra körül átadták az ultimátumukat, az egy olyan kiegészítést is tartalmazott, hogy a francia kormány rövidesen csatlakozik hozzájuk (ez aztán délután öt órakor meg is történt).