részlet

FJARVERA ÞIN ER MYRKUR
Copyright © Jón Kalman Stefánsson, 2020
Published by agreement with Copenhagen
Literary Agency ApS, Copenhagen.

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
Fjarvera þin er myrkur
Benedikt, Reykjavík, 2020

Hungarian translation © 2023 Egyed Veronika
Magyar kiadás © 2025 Jelenkor Kiadó, Budapest
A Jelenkor Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Borítófotó © GulliHall/Getty Images
Borítóterv © Tillai Tamás

A könyv fordítását támogatta:

ISBN 978 963 518 207 7

Felelős kiadó Nagy Boglárka
Felelős szerkesztő Szenderák Bence
A szöveget gondozta Török Tünde
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Meséld el a történetemet,
és visszakapom a nevem,
más szóval:
az első ellenállás

Ami fontos, és aminek maradandó hatása van rád – a mély érzelmek, súlyos élmények, megrázkódtatás, heves boldogság; megpróbáltatás és vihar, ami a társadalmat vagy a te saját világodat sújtja –, olyan mélyen beléd ivódhat, hogy lenyomatot hagy a génekben, melyek aztán nemzedékeken át adják tovább, így formálva a még meg nem születetteket is. Ez a törvény. A szenvedélyt, emlékeket, élményt és megrázkódtatást életről életre örökítik, s ebben az értelemben némelyikünk létezik a halála után, sőt akkor is, ha őt magát már teljesen elfeledték. A múlt ezért minduntalan bennünk él. A múlt az a láthatatlan, titokzatos kontinens, amelyet álom és ébrenlét határán érzékelsz néha. Kontinens hegyekkel és óceánokkal, melyeknek állandó hatása van lelked időjárására, fényei és árnyékai váltakozására.

Mindig lehet találni valami vigaszt

Talán ezt álmodom:

Az első padban ülök egy hideg, vidéki templomban; odakint a mély csendet néha-néha megtöri egy juh bégetése, csér távoli vijjogása; ablakok keretezik a kék eget, óceánt, zöld rét sávját, kopár hegyet.

Remélem, ez csak álom, mert az emlékezetem üres, azt sem tudom, ki vagyok, hogyan kerültem ide, nem tudom…

…de a templomban nem vagyok egyedül.

Éppen most néztem hátra, a leghátsó pad szélén, egy ütött-kopott zászlórúdnak dőlve egy férfi ül, a rúd keresztbe van fektetve az öt padsoron. Sovány, valószínűleg középkorú, arca szikár, magas homlokán szembetűnő ráncok. És gúnyosan engem bámul.

Talán meghaltam.

Hát így történik; minden kihuny, a személyiség kitörlődik, és egy kis templomban térsz magadhoz, az ördög pedig ott ül a hátad mögött – a lelkedért jött.

Hátrapillantok. Nem, ez aligha maga a Sátán. De a férfi viselkedése valahogy azt sejteti, hogy ismerős itt. Oldalra nézek, egyenesen a férfira, megköszörülöm a torkom:

Elnézést, talán maga itt a pap?

A férfi sokáig csak némán bámul rám. Kényelmetlenül sokáig.

Pap, ismétli végül. Csak azért, mert itt ülök a templomban, én lennék a pap? Akkor hát te vagy a püspök? Hiszen te közelebb vagy az oltárhoz. Ha busz mellett állnék, tán buszsofőr lennék, vagy orvos, ha ez a templom kórház lenne, esetleg bűnöző vagy bankigazgató, ha bankban találkoznánk? És még ha mindez volnék is, vajon az ember meddig az, ami, az élet talán nem változtatja-e az embert szüntelen, mármint amíg él? Hát akkor mikor jön el a perc, amikor az ember már nem bankigazgató vagy bűnöző, és mikor lesz belőle valami egészen más? Ha kérdések vannak, nem kellenek válaszok is? Mikor lesz a nevünk Dingdong vagy Buksi, és vajon melyik a jobb? De ne felejtsd el, hogy néha a kérdések az élet, a válasz a halál. Ember, óvatos legyél hát!

Hangja nem kifejezetten mély, de van benne egy árnyalatnyi sötétség, arcán valami erő. Az éles vonásain, a homloka mély ráncaiban, kék szemében. Az ilyen ember veszélyes lehet, jut eszembe önkéntelenül.

Szóval szerinted veszélyes vagyok, kérdi az ember.

Megdöbbenek.

Nem akartam…, kezdem, de ekkor legyint felém, mintha el akarna hallgattatni, elsöpörni, vagy arra kérne, hogy távozzam; az utolsót választom. Felállok, biccentek. A padló recseg, ahogy kimegyek, és…

…kilépek ebből a régi, vidéki templomból, ami egy rövid fjord bejáratánál áll, alacsony hegyek veszik körül, kívül tágas, jégkék tengeröböl terül el, de a fjord belseje felé a ritkásan benőtt hegyek mintha kissé magasabbak és zöldebbek lennének. A temető sokkal idősebb lehet a templomnál, mert a legrégebbi sírok már csak névtelen halmok, akik ott nyugszanak, azokat már mindenki elfelejtette, de a fű felfogja a napfényt, és leküldi hozzájuk a sötétbe. Ebben talán mindig van egy kis vigasz.

A legfrissebb sírok a templom déli oldalán emelkednek, a legújabbat, amit a temetőn átsétálva észreveszek, szépen gondozzák. Bár a kereszten a nő nevét madárürülék szakítja meg, alatta a mondat – „Emléked fény, hiányod maga a sötétség” –, arra utal, hogy valaki szerette. Szomszédjánál, az oddi Páll Skúlasonnál már nem ilyen egyértelmű a helyzet, mert a sírkő, nagy, nehéz, tenger csiszolta szikladarab nem szolgál, csupán egy idézettel a dán filozófustól, Søren Kierkegaard-tól: „Ha örök feledés leselkedne mindig éhesen zsákmányára, és nem létezne hatalom, amely elég erős, hogy a zsákmányt elragadja tőle – mily sivár lenne akkor az élet, mily vigasztalan!”

Hiányod maga a sötétség.

Emlékedre örök feledés leselkedik.

Miben lelhetünk akkor vigaszt?

Még a halottak is örvendeznek, én élek

Valaki – talán én – a temetőkert magas falához olyan közel parkolta le a kék Volvót, hogy aki a kertben áll, észre sem veszi. Legnagyobb megkönnyebbülésemre a kocsi nyitva van, de mikor be akarok ülni, látom, hogy a templom melletti dombon trónoló ház felől egy nő közeledik, felém tart. Karcsú, haja hosszú, sötét és kócos, egyik vállán barna hátizsák lóg hanyagul. Nem egyedül jön – barna bárány szalad előtte, tétovázás nélkül rohan hozzám, megszagolja a cipőmet, aztán megpróbál rám ugrani, mint egy kutya, de olyan lelkesen, hogy majdnem hanyatt esem. Hagyd ezt abba, Hrefna, szól rá a nő élesen, mire a bárány lenyugszik.

Ne haragudj Hrefnára, mentegetőzik mosolyogva, mikor odaér hozzám, néha nem bír magával. De Isten hozott! Alig merem kimondani, hogy megörültem, mikor az előbb kinéztem a nappaliból, és láttalak itt járkálni a temetőben. Persze hogy örülök, csak meglepődtem; mindenre számítottam, csak rád nem. Mikor jöttél? Nem láttalak bekanyarodni a templomhoz, pedig az ember észreveszi az ilyet, vasárnap korán reggel alig van itt forgalom. Biztosan a hotelba mész, Sóleyhez. Nagyot ugrik majd, ha elmondom neki, ki jött látogatóba!

Ez a nő ismer engem! Akkor segíthet ezen az emlékezetkiesésen, legalább a nevemet elárulhatná; az önmagában megnyithatna egy ajtót.

De valami megállít. Talán a pap szavai a templomban, bár lehetett buszsofőr is, vagy maga az ördög: Ne felejtsd el, hogy néha a kérdések az élet, a válasz a halál. Ember, óvatos légy!

A nő nagy, sötét szemében bujkáló mosollyal néz, arra várhat, hogy mondjak valamit, de a bárány ekkor felbéget, a ház felé fordul, ahonnan fekete-fehér kölyökkutya érkezik rohanva, nyelve lóg a sietségtől, tele van élettel, vidámsággal; még a halottakat is megörvendeztetné. Lekuporodom mellé, így egyelőre nem kell mondanom semmit. Hrefna olyan szorosan dörgölőzik hozzám, mialatt a kutyát vakargatom, hogy kis híján elveszítem az egyensúlyomat.

Csitt, szól a nő élesen a bárányra, és ismét elnézést kér az állat furcsa viselkedése miatt. Mert arról van szó, hogy kutyának hiszi magát. Folyton szimatol, magyarázza, megjelöli a területét, ahelyett hogy legelne, és félne az emberektől, ahogy a birkák szokták. De nem tehet róla; egy szuka nevelte fel, amit egy norvég házaspár elütött a múlt nyáron. Ez van, a turistaáradatért nyilván áldozatokat kell hoznunk. Szegény Snotra, jobb kutyát és társat el sem lehetett volna képzelni. A norvégok teljesen maguk alatt voltak, ez a javukra írható, karácsonykor küldtek képeslapot meg kecskesajtot, persze kedves, de ettől nyilván még többet gondoltam Snotrára. De hogyan is tudnám elfelejteni, milyen volt, mikor felemeltem, súlyosan megsérülve feküdt az út szélén, ahová az ütés repítette, a ház mögé vittem, ott rövidítettem meg a szenvedését. Snotra végig engem nézett, barna szemében teljes bizalommal, meg volt róla győződve, hogy segítek majd rajta. Én meg agyonlőttem.

Sajnálom, hogy ez történt a kutyáddal, nagyon sajnálom, szóltam gondolkodás nélkül, nem is próbáltam előbb felmérni, mit kellene válaszolnom. Nagyon sajnálom, tettem még hozzá.

Te mindig úgy szeretted a kutyákat, felel a nő olyan meleg hangon, hogy gombócot érzek a torkomban. De aztán, fűzi hozzá, végül nem tudtam meglenni kutya nélkül, ezt a kelekótyát Eiríkurtől szereztem, fajtiszta border collie, Cohennek neveztem el. Anyának persze ez nagyon tetszene. De Hrefnát Snotra fogadta örökbe, újszülött korában. Szép kapcsolat volt, Hrefna pont egyéves lett, mikor a pár elütötte Snotrát. Szegény, hetekig álldogált sírva a ház előtt, nem értette, hová lett az anyja. Le kell vágni ezt a hülyét, az embernek nincs nyugta ettől a bégetéstől, mondta apa néha, mikor a leghangosabb volt, de nem gondolta komolyan. Ő…, itt elhallgat, mintha cserben hagyná a hangja. A nap magasabbra hág az égen, melegebb már a reggel, a nő lehúzza sötétkék pulóverének cipzárját. Alatta zöld, vékony blúz van rajta, a felső gombok nincsenek begombolva, sejteni lehet a melle kerekségét, és ahogyan súlyát az egyik lábáról a másikra helyezi, látom, hogy a mellbimbója az anyaghoz ér; félrenézek. Mélyen, legbelül érzek valamit, talán vágy, talán bánat – az embernek tudnia kellene, hogy a kettő közül melyik, nem?

A nő halkan nevet, szinte búgón.

Úgy örülök, hogy látlak! Egyszerűen eltűntél, mintha a föld nyelt volna el. Megölelhetlek? Ugye szabad, teszi hozzá, mintha nem lenne biztos benne, de aztán leveti a hátizsákját, hozzám lép, és átkarol. Úgy szorít magához, hogy érzem a teste melegségét, a puhaságot. Aztán hátradől, talán azért, hogy jobban lásson, jobb kezével végigsimítja az arcomat. Apró keze van, olyan kecses, mint egy lepke, de akkor már kérges lepke, mert látszik a tenyerén, hogy fizikai munkát végez. Lehet, hogy a váratlan közelségétől megdermedtem, amit mintha megérezne, mert lazít az ölelésen, de ekkor viszonzom. Szorítom, beszívom melegségét és lágyságát, közben pedig a könnyeimmel küszködöm.

Az már biztos, hogy élek.

Vajon a halottak elveszítik-e
a nevüket, ha nem mondjuk el a történetüket? Mondd el a történetem, és visszakapom a nevem?

Halad a Volvo a keskeny, kátyús földúton, ami száz méterrel lehet a tengerpart fölött, viszonylag egyenes, de van azért pár bukkanó. A fjord belseje felé az út két oldala egyre zöldebb – a fjord viszont hosszabbnak bizonyul, mint amilyennek a temetőből tűnt.

A hotel felé tartok, ahol Sóley „nagyot ugrik” majd, mikor meglát. Valójában fogalmam sincs, hogy hol van a hotel, vagy hogy néz ki ez a Sóley. Aligha nagy szám azért megtalálni a hotelt, a fjord ritkán lakott, egy nagy épület bizonyára feltűnő. Csak harminchatan élnek itt.

Ebből hat gyerek, a nő szerint. Nem jó arány.

Nem akart rögtön elengedni. A hátizsákban van nálam elemózsia, mondta, kiélvezzük a szép időt, leülünk anyánál.

De ahelyett hogy felmenne a házhoz, elsétál a temetőig, én pedig követem – kiderül, hogy az anyja a félbeszakított nevű nő, akinek hiánya maga a sötét. Több mint három éve halott. A Kierkegaard szavaival díszített, nagy síremlék mellett elhaladva üdvözölte Pállt is, anyja szomszédját, örömmel köszöntötte, mint egy régi barátot, aztán előszedett ezt-azt a hátizsákjából, ennivalót, azt mondta, hogy „sietve tömte bele” a zsákba, végül egy pokrócot, amit a földre terített, és elrendezte rajta az ételt. Tányérokat, rozslepényt, vajat, szeletelt, füstölt bárányhúst, négy szelet rebarbarás süteményt, két borospoharat és egy üveg vörösbort. Megkért, hogy nyissam ki. Hátamat a temető falának támasztva letelepedtem, ő velem szemben, a sírhoz közel. Törökülésben ült, sötét, kócos haja napfénnyel tele, és nagy, barna szemével – aminek sarkából mosolyráncok indultak – olyan szeretettel nézett rám, hogy megint éreztem a gombócot a torkomban.

Vörösbor a vasárnap reggeli napsütésben egy rég nem látott baráttal, így kell ám élni, mondta. Tudtad, hogy anya a temetőnek ezt a sarkát néha apával a kedvenc kávéházuknak hívta? Mert itt teljesen védve van az ember a széltől, és itt ültek, mikor az életük egybefonódott. Vagyis mikor végre elkezdődött az élet, ahogy mondani szokta. Te ismered a történetet. Nem akarlak fárasztani vele. Még akkor sem, ha szép.

Azt hiszem, hogy a felejtés, kockáztattam meg óvatosan, gyomrom összeszorult, hogy esetleg valami ostobaságot mondok, olyan, mint a galaxis közepén a fekete lyuk, ami elnyeli a fényt, ami az emlékezésből árad. Lehet, hogy ismerem a történetet, de nem minden részletét. Mondd el. Olyan jó hallgatni, mikor mesélsz!

Mosolygott, előredőlt, letörölte a madárürüléket az anyja fejfájáról, előbukkant a név – Aldís.

Tehát így hívják az anyját.

Vagyis hívták, mert most természetesen halott, és akkor már talán nem hívják az embert sehogy. A halál elveszi a nevünket, otthagy minket, név nélkül. Az apját viszont úgy hívják, Haraldur, ő még él, bár nem egészen.

Itt ültek ők ketten, anya és apa, majdnem fél évszázaddal ezelőtt.

Fél évszázada. Akkor többen voltak életben, mint ma.

Egy ideig a fejfát nézte, kiitta a poharát, újra teletöltötte, rám nézett.

És itt van az első történet

Vagy az első ellenállás?

It’s all over now, baby blue –
érettség-e, vagy pedig gyávaság, ha beletörődünk a sorsunkba?

Aldís azért jött ide, északra, hogy szeretkezzen a vőlegényével a krossnesi fürdőben. Tizenkilenc éves volt, tavasszal végezte el a reykjavíki gimnáziumot, őszre már be is iratkozott az egyetemre. Nem volt tervben, hogy sokáig időzzenek itt. Meg se nézték, hogy mi a fjord neve. A krossnesi fürdő, ami körülbelül száz kilométerrel északabbra van, „betonozott, kültéri medence a tengerparton, területe 12 × 6 méter”, volt az út egyetlen célja. Az eljegyzési útjuké. Ólína, Aldís anyja rendezett nekik egy vacsorát a laugarási nagy házukban, valószínűleg az utolsó ünnepséget ott; Aldís apja az előző ősszel rákban elhunyt, a ház már eladó volt.

A fiatal pár azt hallotta, hogy a krossnesi fürdő nemcsak magányos helyen áll, minden lakott területtől messze, és a nyílt, háborgó óceánra néz, ami miatt néha Világvégi uszodának hívják, de azt is, hogy titokzatos ereje van. Ezért utaztak ennyit észak felé, nyolc órát vezetve a nagyon is vegyes állapotú földutakon, csak azért, hogy a Jeges-tenger tajtékzó erejénél szeretkezzenek, miközben a medence melege veszi körül őket. Afféle beavatás lett volna, meg aztán valami eskü vagy fogadalom a sorshoz, hogy az életükben ott lesz az óceán ereje, de a szerelem melegsége veszi majd őket körül.

Ám defektet kaptak. Ystanestől két kilométerre délre. Száz kilométerre a fürdőtől. Az emelő elromlott.

Viszont csodálatosan szép nyári idő volt, enyhe szellő, tizennégy fok, recsegő szárazság, a fjordban sürögtek a kaszálók, érezni lehetett a tenger illatát.

Az ystanesi tanyán senki nem volt otthon.

Haraldur anyja traktoron bement Oddiba, hogy elhozza a tanyák közös petrencézőkocsiját, és hogy kölcsönkérje az egyik fiút, Halldórt vagy a bivalyerős Pállt, hogy behordhassák a szénát a nagyobbik kaszálóról – onnan, ahol most Haraldur forgatta a szénát a piros Zetorral; a traktor új ajtaja a melegben tárva-nyitva, a kazettáról Bob Dylan Greatest Hits szól teljes hangerőn. A fiatal, reykjavíki pár a lekaszált mezőn ballag, mikor a szénaforgató zaján át ismerős dal csapja meg a fülüket.

A vidéki parasztok Dylant hallgatnak! És én még azt hittem, Borgarnesnél északabbra nem jutott el, hát még ide, az Isten háta mögé – mondta Aldís szerelme, Jóhannes meglepve, de némi csodálattal is, ahogy ott álltak a mezőn, és nézték, ahogy a gazda dolgozik. A széna már olyan száraz volt, hogy Haraldurnek nehezére esett látni a rendet, ha a nappal szemben haladt, de élvezte az egyedüllétet, éppen elkezdődött az It’s All Over Now, Baby Blue, mikor meglátta a mezőn álló két ismeretlen alakot a tanya kíváncsi kutyáinak gyűrűjében. Ruhájukból és abból, ahogyan a férfi a kutyákkal viselkedett – mereven, buzgóságuk és a kíváncsiságuk szinte megijesztette –, látszott, hogy a fővárosból jöhetnek. Haraldur sóhajtott, elkanyarodott a traktorral, és az emberek felé vette az irányt. Dylan túlharsogta a gereblye zörgését és a traktor rekedt motorzaját: Leave your stepping stones behind now, something calls for you, forget the dead you’ve left, they will not follow you.

Jó szám, kiáltott neki Jóhannes, mikor Haraldur leállította a szénaforgatót, lekapcsolta a motort, és leugrott a földre; szikár volt és napbarnított, kék farmer volt rajta, nem is törődött azzal, hogy lobogó, kockás ingét begombolja.

Jó szám.

Nem felelt, maga elé nézett, hogy elrejtse kíváncsi tekintetét. Korántsem volt mindennapi dolog, hogy ismeretlenek, hát még reykjavíkiak tűnjenek fel az ystanesi kaszálón. Mikor közelebb ért hozzájuk, felnézett, homlokába lógó haját hanyagul félretűrte.

Valószínűleg három dolog volt, ami rabul ejtett, mondta Aldís később a lányainak, nem is egyszer: ahogy apátok leugrott a traktorról, ahogy félretűrte a haját, és aztán ahogyan rám nézett: gyorsan, sietve, de leplezetlenül, ez akkor volt, mikor már felemelte az autónkat, és az a szerencsétlen Jóhannes megkezdte a kerékcserét.

Haraldur azon a tavaszon tette le a vizsgát a hvanneyri mezőgazdasági iskolában, úgy volt, hogy idővel átveszi a nesi gazdaságot, ahogyan Ari, az apja vette át a saját apjától, aki meg az ő apjától, és így tovább, hat generációra visszamenően. Haraldur szülei egyetlen gyermeke volt, miután bátyja néhány évvel azelőtt tengerbe fulladt. Ő lesz a hetedik generáció. Olyan nyilvánvaló volt ez, hogy soha nem is beszéltek róla. De egy tavaszi estén, két hónappal azelőtt, hogy Aldís és Jóhannes a tanya mellett defektet kaptak, Haraldur a szüleivel a konyhaasztalnál ült kávé és az estebéd mellett; Ari a birkaellés számai fölött görnyedt, hány ellett már, mennyi van még hátra, mennyinek lenne már itt az ideje, Agnes a kötőtűi fölött dünnyögött, az egyik kutya az asztal alatt szendergett, duruzsolt a rádió, az esti felolvasás, Maxim Gorkijtól Az anya. Hétköznapi perc a vidéki Izlandon, minden a megszokott kerékvágásban. Kiszámíthatatlan, zord, elszántságot követelő, de azért bőséggel adakozó természet, és biztos, teljes élet, amiben minden a maga helyén volt. Haraldur ült ott, markában a hűlő kávéscsészével, figyelte a szüleit, a nyugalmukat, higgadtságukat; emberek, akik biztonsággal foglaltak helyet a saját életükben. Boldogok, gondolta. Pedig soha nem jutott még eszébe, hogy ezt a szót, boldogság, a szüleire vonatkoztassa. De most kristálytisztán állt előtte, hogy a csapások ellenére, melyeket az élet mért rájuk, a kimerítő küzdelem, a hosszú munkanapok ellenére azon a helyen laknak, amit a legjobban szeretnek. Hogy el sem tudnak képzelni maguknak más életet, és a bizonyosság, hogy Haraldur majd átveszi a tanyát, értelmet ad a küszködésnek.

Ez adta létük alaphangját.

Lenézett a szilárdan ácsolt konyhaasztalra, melyet a nagyapja készített hatvan évvel korábban, partra vetődött uszadékfából. A szülei nem sejtették, hogy az elmúlt évben úgy érezte magát, mintha repedésbe szorult volna, hogy moccanni sem tud. Mélyen azt remélte, hogy a hvanneyri iskola majd elcsitítja benne valamennyire a tudásvágyat, megbékélteti a sorsával, a kötelességével szülei, halott bátyja és az ősei, meg a hét szakadatlan generáció iránt, akik ott aludtak a temetőben, onnan figyelték némán. De épp ellenkezőleg, a vágy, hogy még többet tudjon, elmenjen innét, csak nőtt ez alatt az egy év alatt, s mikor tavasszal visszatért, elhatározta, hogy kiáll önmaga és az álmai mellett; egyetemre megy, és lehetőleg néhány évig külföldön él.

De hogy a szüleinek beszéljen erről, meghaladta az erejét. Tudta, hogy ezzel anyjának fájdalmat, nagy szomorúságot okoz. Tudta, hogy apját is megsebzi majd, de attól jobban tartott, hogy az öreg olyan csalódott lesz, hogy soha nem jön rendbe a kapcsolatuk, és ez a csalódás majd mindannyiuk életét megmérgezheti, különösen a két szeretett férfi közé szorult anyjáét. Ő, aki mindig kicsit hajlottan járt, mintha folyton gondolataiba merülne, hacsak nem azért sajátította el ezt a járásmódot, hogy ne tűnjön magasabbnak alacsony férjénél; Haraldur tőle örökölte a vidámságát, a lelkesedését, bár ezt a rideg földön folytatott harminc évnyi gazdálkodás, a vidék unalma elhomályosította már kissé.

Haraldur a konyhaasztalt bámulta, hallgatta anyja kötőtűinek neszét, együtt dúdolta a dalt Ellý Vilhjálmsdóttirral, Százfelé visz az út, mert a felolvasás után zene következett, az apja a számvetés fölött motyogott valamit magában; alacsony volt, de olyan szívós és erős, hogy a földijei néha maguk között Vasembernek hívták.

Százfelé visz az út, senki se tudja, hová…

Ha százfelé visz az út, akkor vajon mindig van esély elmenni, mindegy, hol van épp az ember? Nem kell mást tenni, csak…

Felpillantott, mikor észrevette, hogy a kötőtűk nesze elhallgatott, az anyja pedig nem dúdol már. Találkozott a tekintetük.

Halli kedves, minden rendben van, kérdezte nyíltan, olyan egyértelmű aggodalommal, hogy Haraldur rájött: azóta nem sikerül palástolnia növekvő elégedetlenségét és szorongását, hogy Hvanneyriből visszatért. Futó pillantást vetett apjára, aki továbbra is a könyvelés fölé görnyedt, mintha őket észre se venné, de már ő sem motyogott. Haraldur akkor beszélni kezdett. Belekezdett, gondolkodás nélkül, sokáig a saját hangját sem hallotta, olyan zaklatottan lüktetett a feje, pedig az utóbbi hetekben alaposan átgondolta, hogy hogyan közölje velük a lehető legkíméletesebben a hírt, mert el akarta magyarázni, hogy megértsék, milyen nehéz ez neki magának is. Hogy egyszerűen tudja, hogy…

…a gazdálkodásban nem lennék boldog. Szeretem ezt a földet, de elképzelni sem bírom, hogy átvegyem a gazdaságot. Nem bírom. Tanulni akarok. Mindennél jobban vágyom rá, hogy tanulhassak. Nem tudom elképzelni az életemet továbbtanulás nélkül. Szeretnék boldog lenni. Talán majd át szeretném venni a gazdaságot olyan húsz év múlva. Nem vagytok olyan öregek. Igen, ez biztos. Nem hagylak titeket cserben. De annyira szeretnék boldog lenni, és tanulni. Muszáj elmennem. Bocsássatok meg nekem.

Szavai után hosszú csönd támadt, csak a rádió zöreje hallatszott.

Hát, fiam, ez váratlan volt, szólalt meg aztán az anyja, munkában gyötört kezét az asztallapra tette, mintha támasztékot keresne. Haraldur apja némán ült, továbbra is a könyv fölé hajolva, aztán komótosan megtömte a pipáját, megszívta, parázsig, és félig lehunyt szemmel pöfékelt.

Boldogság, mondta végül Ari, mintha nem tudná egészen, hányadán áll ezzel a szóval, mintha soha nem ejtette volna még ki. Kivette szájából a pipát, és figyelte, ahogy a parázs hűl, majd kihuny. Akkor kiverte a hamut a hamutartóba, felállt, a pipát, a dohánypapírt és a gyufásdobozt a zsebébe dugta, majd a fia felé se nézve így szólt: Háromkor leváltasz. És kiment, hogy tovább felügyelje az ellést.

Hatvan vemhes birka volt még, szokatlanul késett az ellés, hideg volt a tavasz, esős, bent kellett tartani a jószágot az ólban, virrasztani mellette éjjel és nappal. Vigyázni az életre. Az anyja elkezdte leszedni az asztalt, Haraldur látta, hogy reszket a keze.

Megoldódik ez, mondta az anyja, mintha bátorságot akarna lehelni magukba, de a hangja megtört volt. És csak teltek a napok.

A tél végre visszavonulót fújt.

Kora júniusban kezdték kihordani a trágyát a földekre. Haraldur ment a traktorral, akkor még nem volt rajta a felépítmény. Ari a szóró tartályát töltötte a trágyászsákból. A dologról azóta nem beszéltek. Az apja talán megpróbálta Haraldur szavait semmissé tenni a hallgatással. Mintha soha el sem hangzottak volna. Van olyan őrültség és felelőtlenség, hogy az ember nem is vitatkozik róla, a némaságra bízza, hogy véget vessen neki.

Haraldur tudta, hogy az ő dolga megint szóba hozni. Kivéve, ha egyszerűen nem tesz semmit, és beletörődik a sorsába. Nem rossz, ha vannak álmaink, másrészről viszont felelősségünk is van, kötelességünk.

Itt van hát a kétség: érettség-e az, vagy pedig gyávaság, ha beletörődünk a sorsunkba? Felelősségtudat vagy megfutamodás?

Haraldur zörögve haladt a mezőn, kört kör után tett meg a fedetlen traktoron, gondolatai is vég nélküli, bizonytalan, kétségbeesett köreiket rótták. Pedig az apja aznap szokatlanul beszédesnek bizonyult – hiszen már közeledett a nyár. Látták, ahogy a hóbuckák egyre kisebbek, a föld előbukkan a hó alól, a hosszú, kemény tél és szeszélyes tavasz után visszatér az élet. Haraldur az üres tartállyal feltolatott az épületig, ahol az apja a zsákok mellett várta.

Itt az esély, gondolta Haraldur, mikor leugrott a traktorról, és mögé ballagott. Ari lehajolt az első zsákért, könnyedén ölbe kapta, tartalmát a tartályba öntötte. Haraldur megköszörülte a torkát. Apja derűsen, szinte mosollyal pillantott rá, majd lehajolt egy másik zsákért. Apa, szólt Haraldur, meghökkent, hogy milyen határozott a hangja, majdnem éles, ezért ismét megköszörülte a torkát, próbálta lágyabban. Apa, amit a múltkor este mondtam nektek… Olyan nehéz ez nekem, apa, úgy elszomorít, nagyon, rettenetesen érzem magam miatta, de attól tartok, hogy nem vagyok képes… Itt elhallgatott, mert úgy látta, az apja meggörnyed. Apa, kérdezte tétován, apa, minden rendben van?

Az apja nem felelt, rádőlt a zsákokra, mintha csak egy kicsit pihenni szeretne, aludni talán – hogy kialudja magából a fiának ezt az őrült ötletét.

De nem állt fel többé, tíz nappal később helyezték örök nyugalomra. A temetés utáni nap Haraldur megrendelte a felépítményt a traktorra.

Hová mész, mikor már nem gondolkodsz – húsz vers a szerelemről és egy hadnagy szeretőjéről

Jóhannes kicserélte a kereket, a defekteset betette a csomagtartóba, elbúcsúztak a gazdától, és folytatták útjukat észak felé. A fürdőig még két óra. Felföldeken át, fjordokban, ahol az út néhol úgy csimpaszkodik a meredek hegyoldalon, mint a nem kívánt vendég. Szeretkeztek a medencében, nem messze a súlyos, hatalmasan zúgó óceántól. Jóhannes kiáltott, mikor Aldísba hatolt, aki a peremnek támaszkodott, és végig arra a gazdára gondolt.

Másnap visszautaznak Reykjavíkba. Néhány nappal később a lány busszal Hólmavikba megy. Szeptember eleje van, a hetvenes évek közepe.

Ólína, Aldís anyja természetesen tudta, mit kell tennie, mikor a lánya mély gondolatokba merülve, meglehetősen zaklatottan tért vissza az eljegyzési útról; bezárkózott a szobájába, Jóhannes telefonhívásaira ritkán válaszolt, alig evett; a negyedik napon összeomlott anyja ölében.

Eleinte csak sírt, de aztán apránként ki lehetett húzni belőle néhány szót, sokáig összefüggéstelenül ugyan, de végül összeállt a kép: nem bírja elfelejteni a fiút, a gazdát, akiről pedig semmit sem tud. Azon kívül, hogy a neve Haraldur, Bob Dylant hallgat, és őrületesen kék szeme van. Pedig eddig azt hitte, hogy boldog, annyi várakozással nézett a Jóhannessel közös életük elébe, hogy legyen szép házuk, három gyerekük, távoli országokba utazzanak. De hirtelen mintha ezt mind elragadták volna tőle – mintha egy szédítően magas szikla peremén állna, és minden vágya, hogy levesse magát onnan.

Biztos, hogy megőrültem, mama. Csak arra tudok gondolni, hogyan nézett rám azzal a kék szemével. Csak arra tudok gondolni, hogy visszamegyek, és… persze ez ostobaság. Miért is tenném? Csak hülyét csinálnék magamból. Meg hát a munkája. Kizárt, hogy én ott akarnék lakni, messze mindentől. Mégse tudok másra gondolni. Úgy érzem, meg fogok őrülni. Soha nem éreztem magam ilyen borzasztóan. És mégis, soha nem éreztem magam ilyen jól!

Ólína természetesen tudta, mit kellene tennie – emlékeztetnie Aldíst a felelősségre, hogy milyen szerencséje van, hogy egy ilyen ígéretes férfi menyasszonya lehet, megbízható, rendes fiú, aki mindennél jobban szereti, bármit megtenne érte; aztán elvinni New Yorkba, ahol Aldís bátyja tanul. A nagyváros majd kitörli a fejéből a világ végi gazda emlékét.

De az utóbbi hetekben arra készülődött, hogy kisebb lakásba költözzön, és át kellett válogatnia mindent, ami a harmincévnyi házasságuk során felgyűlt. Szortírozta a képeket, leveleket, iratokat, ruhákat, könyveket… Akinek valamilyen oknál fogva szét kell szerelnie az otthonát, egyúttal végigtapintja az emlékeit is, újra átéli az éveket, mérlegre teszi az életét. És világosan látszott, hogy Ólínának jó élete volt, sőt irigylésre méltó. De a gyerekek apjába, Þorvaldurbe sohasem volt szerelmes.

Szétszerelte az otthont, szétcsavarozta a múltat, néha hiányzik neki Þorvaldur társasága. Jó élete volt; mégis úgy érzi, hogy megfosztották valamitől; szégyelli, hogy örömmel várja az életet a férje nélkül; és akkor itt van az ölében Aldís, és zokog.

Sír, és mintha lázálomban beszélne valami fiúról, aki szokatlanul kék szemekkel nézett rá, és minden megváltozott. Hogy Jóhannes és ő továbbhajtottak, Jóhannes milyen vidám volt, de ő mintha megbénult volna, hallotta a saját hangját, ahogy felel neki, mosolygott is, mikor úgy gondolta, helyénvaló. Odaértek a fürdőhöz, és együtt voltak… …és mama, akkor tudtam, hogy nem vagyok szerelmes belé, soha nem voltam és soha nem is leszek. Nagyon szeretem Jóhannest, olyan jó ember, és bármit megtenne értem. De nem tudom szerelemmel szeretni. Olyan gonosz vagyok. Talán azt hittem, hogy nem kell forrón szeretni valakit. Igen, valószínűleg azt hittem, hogy a szerelem védtelenné tenne, zavarodottá, felelőtlenné. És nézz meg most, mama! Olyan ostoba ez a helyzet. Nevetségesen ostoba. Öt nap telt el azóta, és alig kapok levegőt. Ez lenne a szerelem, ilyen buta lenne, ilyen vak és irreális – hát tényleg azt hiszi, hogy majd szerelmes leszek valami földtúróba egy ronda fjordban a világ végén? Micsoda hülyeség. Azt hiszem, vissza kell mennem.

És ahelyett, hogy a lelkére beszélt volna Aldísnak, aki kétségbe volt esve, és úgy felzaklatva, hogy nyilvánvalóan egyetlen világos gondolatot sem bírt végiggondolni, és aztán jegyet vett volna az első New Yorkba tartó gépre, Ólína két nappal később, korán reggel kikísérte lányát a buszpályaudvarra.

Meg kell kapnod az esélyt, mondta, amit sok nő soha nem kap meg, vagy nem volt ereje vagy bátorsága, hogy törekedjen rá; hogy alakítsd a saját sorsodat. Menj el északra, és nézd meg, mi van ott. Bármikor visszajöhetsz. Talán arra jössz rá, hogy csak kelekótya álom volt az egész, és azzal sincs semmi baj. A hibáinkból tanulunk a legtöbbet. De el kell mennünk, hogy legyen esélyünk visszatérni.

Adott a lányának pénzt és két könyvet, amelyet a könyvklubban olvasott nemrég. Könyveket, amelyek felkavartak benne valamit, míg a költözésre készülődött, és arra késztették, hogy az egész életét újragondolja. Pablo Neruda verseskötetét, a Twenty Love Poems and a Song of Despairt, és egy új angol regényt egy fiatal szerzőtől, John Fowles-tól, The French Lieutenant’s Womant. Aznap reggel esett, fújt a szél, Ólína a pályaudvar fala mellé húzódott, ott ölelte át drága egyetlen lányát, és csókot dobott neki, amikor a busz komótosan megindult. A bizonytalanba.

Végtelen hosszú volt az út. Sokkal hosszabb, mint a nyáron, a felhőszakadás olyan sűrű és heves volt, hogy a táj eltűnt, és vele a világ is. Az utak kanyarogtak, folyton úgy tűnt, hogy a busz a legmeredekebb kaptatókon már-már kileheli a lelkét a túlfeszített erőlködéstől. Aldís az egyik percben azt kívánta, bárcsak repülne vele a busz, hogy gyorsan úti céljához érjen, a következőben viszont teljes szívből azért imádkozott, hogy soha ne érjen oda, hanem ez legyen örökké, ez az utazás, maga mellett Fowles regényével és Neruda verseivel.

De minden út véget ér egyszer, és már négy óra is jócskán elmúlt, mikor megérkezett Hólmavíkba, a vegyesbolthoz, nyolc fokban és csípős szélben. A Hrútafjörður felett már elállt az eső, de a szürke falu felett ólmos, nehéz kövekként függtek a felhők, a tenger rideg volt és zavaros, az emberek kedvetlenek, mogorvák, rá se hederített senki.

Neruda ezen a helyen soha nem lett volna képes verset írni a szerelemről és a kétségbeesésről. Nyilván megszállta volna a reménytelenség, és nem írt volna semmit, legfeljebb halról, birkáról, reumáról, a lét szürkeségéről, az ivásról.

Aldís szipogott, megtörölte az orrát, és bemenekült a bolt melletti büfébe. Vett egy hot dogot, de nem volt étvágya, egy harapás után a kukába dobta, ott hevert a hot dog kiflije felfordulva, mintha épp sírva fakadna. Neruda bezzeg soha nem írt verset síró kiflikről.

Aldís megígérte, hogy amint Hólmavíkba ér, hazatelefonál, de ahhoz először meg kellett találnia a postahivatalt, mert az volt az egyetlen hely, ahonnan Reykjavíkba lehetett telefonálni. Már ha nem zárt még be. De mit mondjon az anyjának? Mikor eltervezték az utat, minden olyan egyszerűnek tűnt, az anyja egyenesen lelkes volt, úgy beszélt, mintha Aldís csodálatos kalandra indulna – azt is mondta, hogy irigyli.

Kaland?

Kifelé bámult, a jégkék tengerre, a szürke házakra, a porra, amit felkavart az éles szél. Csúnya egy falu ez. Mintha itt semmi szép nem történhetne. Hogy juthatott eszébe, hogy idejöjjön? Hogy hagyhatta az anyja, hogy eljöjjön erre az útra, hogy elbuszozzon ebbe a sivárságba? Jaj, bárcsak Jóhannes tűnne fel most váratlanul itt a parkolóban, hogy hazavigye. Hogy is juthatott eszébe, hogy elhagyja, lehet, hogy fel kellene hívnia?

Lehunyta a szemét, mélyet sóhajtott, némán szidta magát, szemét lehunyva tartotta, míg a fiúra gondolt, ahogy leugrott a traktorról, félretűrte a haját, hogyan nézett rá. Aztán kinyitotta a szemét, hogy kimenjen az épületből, megkeresse a postát, hazatelefonáljon. Bár fogalma sem volt, mit mondhatna. Nem akarta, hogy a mama aggódjon, csalódást sem akart okozni neki.

És hogy a fenébe jusson ki ehhez az átkozott tanyához, Ystaneshez?

Nahát, majd megkérsz valakit, hogy vigyen el, felelte az anyja, ilyen szép, fiatal nőnek bárki megteszi ezt a szívességet.

Aldís körülnézett, de nem látott senkit, akiről úgy tűnt, hogy szeretne segíteni egy „szép, fiatal nőnek”. A boltból két fiatal férfi lépett ki néhány aprósággal, beszálltak egy tűzvörös Willys terepjáróba, induláskor rendesen kipörgették a kereket, és már el is tűntek. Nem maradt más, csak a szél, a rideg tenger, az álmos házak, egy kék Land Roverbe gázolajat töltő, hajlott hátú gazda, és a duci kiszolgáló lány, aki először nyílt kíváncsisággal nézett Aldísre, és most egy képes magazin fölé hajolt, belemerült a híres emberekről szóló pletykákba, túl szűk, barna ing volt rajta, szája tele tejkaramellával. Aldís a pulthoz lépett, kétszer is meg kellett köszörülnie a torkát, hogy a lányt elszakítsa a magazintól. Meg tudná mondani, hol a posta?

A lány nem felelt azonnal, talán nem akarta abbahagyni a karamella csócsálását, még szopogatta, hogy kiélvezze az édes ízt. Végül sóhajtott egyet, szinte elgyötörten, a karamella papírjáért nyúlt, kivette a szájából a félig elfogyasztott édességet, és gondosan visszacsomagolta a papírba. Kezét ingébe törölte, kijött a pultból, és így szólt:

Nagyon gyönyörű a kabátod, majd a jövevény könyökét megfogva még hozzátette: azta, milyen puha! Nézd csak, folytatta a házak közé mutatva, ott van a posta, de siess, mindjárt zár. Különben meg még sose láttalak téged erre. Reykjavíkból jöttél, ugye? Rokonaid vannak itt, Hólmavíkban? Eljön valaki érted? Már úgy értem, ugye nem mész le a tanyákra, azt nem lehet, már úgy értem, nehogy ebben a kabátban, akkor inkább majd én vigyázok rá addig, hahaha! Amúgy jól vagy?

Aldís majdnem elsírta magát a váratlan kedvességen, ami a lány bőbeszédűségéből áradt, de sikerült türtőztetnie magát, és nagyjából higgadtan elmagyarázni, hogy csak haza kell telefonálnia, Reykjavíkba… igen, és aztán eljutni arra a tanyára, Ystanes – meg tudná talán mondani, hogyan juthat oda?

Nesbe? Oda mész? Haraldurhöz? Hát persze hogy ilyen szép kabátos barátnőt talált! Én már régen megszereztem volna magamnak, ha nem lennék foglalt! Biztos, hogy ne vigyázzak a kabátodra?… hahaha, csak ugratlak! De figyi, szerencséd van, mert pont most nem nehéz odajutni. Látod azt a fickót, aki épp gázolajat tölt a kocsijába meg abba a két kannába – na, az Skúli, Oddiból. Oddi pedig nincs messze Nestől, tette még hozzá Aldís arcából kiolvasva az értetlenséget, ő biztos elvinne. Olyan nagy koponya, azt hinné az ember, hogy egyetemet végzett. De különben nagyon rendes fickó. Biztos vele van a felesége is, Hafrún. Mindig együtt vannak, Hafrún egy angyal.

Aldís bátortalanul vágott át a parkolón. A gazda látta, hogy felé tart, az egyik kannából kikapta a csövet, és felegyenesedett. Magas volt és szikár, kemény arcvonású. Szürke szemének átható pillantása mintha Aldísba fúrta volna magát, mintha a velejébe látna. Aldís a férfi nagy tenyerét nézte, kemény munkáskéz, gerincén lekígyózott a rémület. Hogyan mondhatná egy ilyen kezű embernek, hogy csak azért zötyögött nyolc órát a busszal, hogy még egyszer belenézzen a nesi fiú szemébe? Olyan kínosan ostobának érződött ez. Itt, vidéken még évekig rajta fognak röhögni. Nyilván ez cseppet sem érdekli, mert a következő busszal hazamegy, és nem jön vissza soha többet.

Segíthetek, kérdezte a férfi, és Aldís észrevette, hogy a szemei milyen távol ülnek egymástól. Lehetséges lenne, hogy ő többet lát a világból, mint mások, gondolta, és lenézett, mert le akarta tenni a táskáját, de rájött, hogy egy pocsolya közepén áll a szép bőrcsizmájában. A fenébe, átkozódott magában, felnézett, egy fekete, de őszülő hajú nőt látott kijönni a postahivatalból, hóna alatt egy csomaggal. A gazda követte Aldís tekintetét. Akkor megvannak Halldór lemezei, mondta. Igen, itt vannak, felelte a nő, örülni fog a fiú. Ő kicsoda, tette hozzá Aldísra pillantva. Hát, felelte a férje, megvakarva a tarkóját, erre próbálok én is rájönni, de nem megy túl jól. Azt hiszem, ez neked való feladat.

A nő felnyitotta a terepjáró hátsó ajtaját, betette a csomagot, aztán Aldíshoz lépett, majdnem egy fejjel volt alacsonyabb nála.

Jó napot, kedves, mondta neki, és kinyújtotta a kezét, Aldís megfogta, meleg, erős és kérges volt. Az én nevem Hafrún, ez itt az én Skúlim. Mit segíthetünk egy ilyen fiatal, szép és elegáns hölgynek?

Mit segíthetünk… A megfogalmazás, a határozott kézfogás, az asszony szürke, meleg szeme feloldott valamit Aldís bensőjében, a torka nem volt már úgy elszorulva; elmondta, hogy a busszal érkezett, hogy nem ismer itt senkit, és tulajdonképpen egy tanyára tart – Ystanes a neve.

De az is a neve, hogy Nes, vagy úgy hívják, a büfében a lány így nevezte. Ha ez igaz. De igen, Nesbe kellene kijutnia tulajdonképpen. Vagy inkább úgy mondják, hogy északra, az Ystanesre? Nem tudom, hogy kimegy-e oda az ember, vagy bemegy a tanyára, vagy északra… Nem tudom, hogy mondják. Mert teljesen járatlan vagyok itt. Csak egyszer voltam itt. Vagyis tulajdonképpen nem is. De először is telefonálnom kell a postáról Reykjavíkba. Haza. A mamának.

A pár csendben hallgatta ezt az összefüggéstelen magyarázatot, amit eléjük öntött. Nem gond, persze hogy velünk jöhetsz, felelte aztán Hafrún, de kénytelen leszel közöttünk ülni. Hátul minden tele van dobozokkal, így van ez mindig, ha az ember bevásárolni megy a faluba.

Megvárták, míg Aldís bement a postára, telefonhívást kért, ki se csörgött, az anyja azonnal felvette. Minden jól megy, mama, hadarta Aldís, Hólmavíkban vagyok, kivisznek a tanyára, csak szólni akartam, tette hozzá, aztán sietősen elbúcsúzott, mielőtt még sírva fakadna.

Aztán kihajtottak a faluból.

Hafrún nemsokára bekapcsolta a rádiót, Haukur Morthens énekelte Einar Markan dalát, Nyolc éve, Tómas Guðmundsson szövegével. Egy dal arról, hogy az életünk hogyan fordulhat gyászos megbánásba, ha nem ragadjuk meg a felkínálkozó lehetőséget.

Szép dal, szólalt meg Hafrún, de olyan szomorú, nem igaz? De ugye néha mindannyiunknak szüksége van egy kis szomorúságra így vagy úgy? Olyan sok szobája van a létnek, mi ezek közül olyan keveset ismerhetünk. Kedveském, nincs sok csomagod. Nem is tudtam, hogy Haraldur és Agnes kisegítőt fogadnak. De azért nagyon is örülök neki. Jót tesz nekik. Akkora csapás volt, mikor Ari a tavasszal elment, ilyen váratlanul, még hatvanéves se volt, kutya baja nem volt soha. Az igazat megvallva, már kezdtünk aggódni értük, különösen Haraldurért, mintha nem találná a helyét, nem túl elégedett a… de mit is fecsegek összevissza! Nehogy elmondd neki, nem akarna semmiféle sajnálatot az a fiú.

Azért csak ezzel a kis táskával vagyok, mert nem akarok sokáig maradni. És nem munka miatt jöttem, most érettségiztem a gimnáziumban. Nem is tudom, hogy képes vagyok-e dolgozni. Legalábbis nem mezőgazdaságban.

Hát akkor mit akarsz Haraldurtől, kedveském?

Nem tudom. Azt hiszem, már nem tudok gondolkodni.

Kimenni azért Nesbe, mert az ember nem tud gondolkodni?

Azt hiszem, szerelmes vagyok belé, mármint Haraldurbe. Elnézést, nem szoktam én így beszélni.

Az nyilván teljesen jogos ok a látogatáshoz. Még akkor is, ha az ember nem tud gondolkodni, és dolgozni sem. Csak nem tudtam, hogy Haraldurnek barátnője van. Micsoda jó hír.

Aldís: Azt sem tudja, hogy létezem. Csak egyszer nézett rám.

Hafrún: Ezek szerint nem is tudja, hogy érkezel?

Aldís: A busszal jöttem. A vőlegényem azt mondta, belehal, ha elmegyek. Ha felbontom az eljegyzésünket. A mama viszont azt mondta, jöjjek. Mert hogy el kell menni, hogy legyen esélyünk visszatérni. Azt hiszem, arra gondolt, hogy az ember ragadja meg a felkínálkozó lehetőséget. Ahogy az előbb a dalban.

Hafrún: A mamád alighanem sokat tudhat.

Aldís: De fogalmam sincs, hogy van-e értelme ennek. Úgy érzem, mintha ez csak lázálom lenne, nincs uralmam semmi felett. A mama két könyvet adott kölcsön az útra, egy angol regényt és egy dél-amerikai verseskönyvet a szerelemről és a kétségbeesésről.

Hafrún: Ezeken a hosszú és fárasztó utakon muszáj valami olvasnivaló. De ezek szerint jegyben jársz?

Aldís: Már nem. A volt vőlegényem, így kellett volna mondanom. Mamánál hagytam a gyűrűt meg egy neki írt levelet, amiben megpróbáltam elmagyarázni neki mindent, és kértem, hogy bocsásson meg nekem.

Skúli: Tehát nem aggódsz, hogy a férfi belehal?

Aldís: Nem, ő ki nem állhatja a zűrzavart és a váratlan eseményeket.

Hafrún: És Haraldur csak egyszer nézett rád?

Aldís: Tudom.

Hafrún: Mit tudsz, kedveském?

Aldís: Hogy úgy hangzik, mintha valami hisztérikus őrült lennék. És valószínűleg az is vagyok, ha jól megnézzük a dolgot. De ahogy rám nézett, az mindent megváltoztatott. Azóta nem tudok semmi másra gondolni, csak rá. Pedig nem is ismerem. Kék szeme van. Meg persze tanyája, én meg alig tudom megkülönböztetni a birkát a tehéntől. Azt hiszem, azt mondanák rám, olyan lány vagyok, aki egy fűszálat se tett még arrébb. Az is igaz, hogy még szinte soha be sem piszkoltam a ruhámat. Soha nem tettem a lábam birkaólba, és halálosan félek, hogy elájulnék a szagtól. Az ilyen embert maguk biztosan nem tartják sokra. Ne haragudjanak, nem szoktam ilyeneket mondani… ennyi butaságot. Biztos azt hiszik, modortalan vagyok!

Hafrún: Á, amiatt nem aggódnék! A logika és a szerelem ritkán egyeznek ki egymással. Pedig úgy bizony jobb lenne. Akkor aztán aggódhatnánk. Aki fiatal, annak különben se kell okvetlen a logika. A józanságot hagyjátok meg nekünk, idősebbeknek. Az egész élet unalomba fulladna, ha ti, fiatalok soha nem tennétek semmi bolondságot.

Skúli: Ha jól tudom, még mindig keresnek tanítót az iskolába. Ha félreértetted a fiatal Haraldur nézését, vagy időre van szükségetek ahhoz, hogy ez-az a helyére kerüljön, mert ugye néha idő kell ahhoz, hogy leülepedjenek a dolgok, akkor csak azt mondjuk, hogy te vagy az új tanítónő. Itt a környéken hallgatnak ám ránk, bár hogy miért, azt sose értettem. De tanult vagy, tehát taníthatsz. Azonkívül ennek a fjordnak szüksége van ilyen emberre, mint te vagy.

Aldís: Milyen ember vagyok én?

Skúli: Olyan, aki el mer dobni magától mindent egy nézésért. Addig se dermedünk kővé.

Tartalom

Meséld el a történetemet, és visszakapom a nevem, más szóval: az első ellenállás

Halott vagy, tehát többre vitted

Miss you, baby, sometimes; az ember azért találta fel a sátánt, hogy az összes bűnét ő hordozza

Itt olyan későn tavaszodik, mint a pokolban, de uram, büntess meg engem – olyan boldog vagyok, hogy eljöttem ide

Némelyek kerítésoszlopok, mások slágerlistát csinálnak a halálnak

Tulajdonképpen nem tudom elképzelni az életet nélküled

Nem döntesz, és megbénulsz

Már nem tudom, hogy merjek-e létezni egyáltalán

Emlékezz rám, és megmenekülök az ördögöktől

Néha szeretetből csalsz és hazudozol

Betoldás az összefüggésről, felelősségről és egy égő házról

Világok olvadnak össze

Olyan nehéz néha élni, hogy az még a Holdról is látszik

Amit nem értünk, az tágítja a világot

A Halál slágerlistája (részlet)

Szereplőlista

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes
ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban,
a booklove.hu-n!

Felhasznált betűtípusok
Libre Caslon Text – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Petrona – SIL Open Font License