Heather Morris

A FELKELŐ NAP RABJAI

Fordította: Moldova Júlia

A mű eredeti címe: Sisters Under The Rising Sun

Copyright © Kia Kaha Services Pty Limited, 2023

The moral rights of the Author have been asserted.

Originally published in the English language

as Sisters Under The Rising Sun in the UK by Bonnier Zaffre,

an imprint of Bonnier Books UK Limited, London.

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2026

Magyar fordítás © Moldova Júlia, 2026

Minden jog fenntartva; a műnek részletei sem közölhetőek,

és semmilyen formában nem sokszorosíthatóak

a jogtulajdonos engedélye nélkül.

Tilos a mű mesterséges intelligenciához köthető felhasználása,

beleértve a generatív MI-technológiákat is.

ISBN 978-963-614-941-3 (papír)

ISBN 978-963-614-942-0 (epub)

Megjelent az Animus Könyvek gondozásában, 2026-ban.

Az Animus Könyvek a Central Kiadói Csoport tagja.

Felelős kiadó: Marosi László

www.animuskonyvek.hu

A kiadó az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja.

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Felelős szerkesztő: Ágoston Szász Katalin

Korrektor: Keszthelyi-Kiss Judit

Map illustration by Jake Cook

Borítóterv: Tabák Miklós

Tördelés, e-book: Scriptor Kft.

Ez a regény a képzelet szülötte, amely történelmi eseményeken alapul. Nem célja az ábrázolt események pontos bemutatása, és a szereplői részben vagy egészben szintén az írói fantázia teremtményei.

Minden észszerű erőfeszítést megtettünk a könyvben reprodukált anyagok szerzői jogtulajdonosainak felkutatására, de ha véletlenül nem találtuk meg valamelyiküket, a kiadó örömmel venné, ha jelentkeznének.

Az ápolóknak mindenütt – a múltban, a jelenben és a jövőben.

Ti teszitek jobbá a világot.

Sally és Seán Conwaynek.

Köszönjük, hogy megosztottátok édesanyátok/nagymamátok, Norah Chambers történetét.

Kathleen Daviesnek, Brenda Pegrumnak és Debra Daviesnek.

Köszönjük, hogy megosztottátok unokatestvéretek, Nesta (James) Noy történetét.

1942-ben a japán hadsereg belépett a második világháborúba, meghódította a csendes-óceáni szigeteket, elérte Malájföldet, és 1942. február 15-én elfoglalta az akkori brit gyarmatot, Szingapúrt.

A Vyner Brooke kereskedelmi hajót, amely kétségbeesett evakuáltakat szállított Szingapúrból, bombákkal támadta meg a japán légierő. Néhány órán belül romokban hevert a tenger mélyén.

Sok túlélő eljutott az indonéziai Szumátra egy távoli szigetére. A japánok hamarosan elfogták őket, a férfiakat, nőket és gyerekeket szétválasztották, és a dzsungel mélyén működő hadifogolytáborokba küldték őket, a megszálló hadsereg által összegyűjtött több száz másik emberrel együtt. A táborokban a foglyok éheztek, brutálisan bántak velük, tomboltak a betegségek.

Több mint három és fél évet töltöttek ott, táborról táborra járva, a túlélésért küzdve.

Ez az ő történetük…

Prológus

Szingapúr

1942. február

Norah Chambers Sally ágyán ül, várja, hogy a lánya felébredjen. Ez a mostani beszélgetés lesz a legfájdalmasabb egész életében. Amikor elmondja neki, hogy a férjével, Johnnal úgy döntöttek, elküldik őt Barbara nénikéjével és az unokatestvéreivel, a kislány pontosan úgy fogadja a hírt, ahogy Norah várta. Szorosan öleli a kétségbeesett Sallyt, aki az anyukájával és az apukájával akar maradni, zokog, hogy nem hagyja el őket, sem most, sem máskor. Még akkor is, amikor a két unokatestvér beront a szobába lelkesen, hogy kalandos útra indulnak, méghozzá a tengeren, Sally alig vesz tudomást róluk.

– Sally, Ausztráliába megyünk! – kántálják. – Egy nagy hajón!

Szingapúr elesik, Norah-nak nincs más választása. John kórházba került tífusszal. Amint jobban lesz apa, utánajönnek, ígéri Sallynek.

A rakpart felé autózva Sally végig sír, elfordul az anyjától, kinéz az ablakon. Elhárítja Norah kísérleteit, ahogy az vigasztalni próbálja. A hajó felé gyalogolva Sally kis karja szorosan átfogja az anyukája derekát. Nehéz lesz elengedni egymást, mindkettejüknek.

Egy közeli robbanástól csak nő bennük a félelem, a rettegés mindattól, ami előttük áll, és Sally kiáltásai rémült sikolyokká válnak. Norah megdermed, elzsibbad a borzalomtól, aminek a szemtanúja lett, a szenvedéstől, amit annak okoz, aki mindennél drágább neki. Miközben a világ szétrobban körülöttük, Barbara gyorsan felemeli Sallyt, és a hajórámpához rohan.

– Apu és én jövünk utánad hamarosan! Légy jó kislány, drágám, pár nap múlva együtt leszünk, ígérem! – kiabál Norah a lánya után.

Sally továbbra is zokog, karját az anyja felé nyújtja. Norah önkéntelenül egy lépést tesz előre, de a húga, Ena megragadja, és visszarántja. Nézik, ahogy Barbara és Sally eltűnnek a fedélzeten, majd már nem látják őket. Nem fog vidáman integetni sem a kislány a hajóról, sem az anya lent.

– Látom még valaha? – sír Norah.

1. RÉSZ

Szingapúr elesése

1. fejezet

Szingapúr

1942. február

– Nem akarok menni! Kérlek! Kérlek, ne kényszeríts erre minket, Norah!

Ena Murray kiáltásait elnyelik a nők és gyerekek sikolyai, a körülöttük dübörgő robbanások és a japán harci gépek sivítása a fejük felett.

– Fussatok! – könyörögnek a szülők a gyerekeiknek, de már késő. Egy újabb rakéta csapódik be, és a szingapúri rakparton kikötött szövetséges hajó szétrobban.

Miközben a repeszek záporoznak, Norah férje, John, és Ena férje, Ken Murray a feleségeik mellett guggolnak, védve őket a repülő törmelékektől. De semmi jó nem származik abból, ha itt maradnak. Ken felsegíti a nővéreket, míg John levegő után kapkodva talpra kecmereg.

– Ena, tovább kell mennünk, most azonnal indulnunk kell! – Norah még mindig könyörög a húgának, hogy szálljon fel a Vyner Brooke-ra.

Zűrzavar tombol mindenütt, mindenki rettegve próbál minél messzebb kerülni ettől a káosztól, menedéket keres. Norah egy rövid pillanatra átkarolja a férjét. Johnnak még mindig a kórházban lenne a helye, gyenge, alig kap levegőt, de az utolsó csepp erejével is megvédené ezt a két nőt.

– Ena, kérlek, hallgass a nővéredre – mondja Ken. – El kell menned, drágám. Visszamegyek a szüleidhez, ígérem, hogy vigyázok rájuk.

– Ők a mi szüleink – válaszolja Norah. – Nekünk kellene gondoskodnunk róluk.

– Van egy lányod valahol, Norah – feleli Ken. – Neked és Johnnak meg kell találnotok Sallyt. És vigyáznod kell Enára helyettem is. – Ken tudja, hogy ő az egyetlen, aki Szingapúrban maradhat, hogy gondoskodjon az anyósáról és az apósáról. John kétségbeejtően beteg, ahogy Norah és Ena apja, James is… Ő nem kelhet útra. És Margaret, a felesége nem hajlandó nélküle elindulni.

Egy másik bomba robban a közelben, mindenki lebukik. Szingapúr lángokban áll, előttük a tengeren kisebb-nagyobb csónakok, hajók és roncsok égnek.

– Menjetek! Menjetek, amíg még tudtok! Ha a hajó nem indul el most, nem fog kijutni a kikötőből, és nektek rajta kell lennetek – kiabálja túl Ken a lármát. Megpuszilja Norah-t, megszorítja John karját, és szoros ölelésbe húzza Enát, még egyszer utoljára megcsókolja a feleségét, mielőtt a hajó felé lökné.

– Szeretlek – mondja Ena elcsukló hangon.

– Tűnjetek el ebből a pokolból! Keressétek meg Sallyt! Keressétek meg Barbarát és a fiúkat! Megyek hamarosan utánatok! – kiáltja Ken a távolodó alakoknak.

Norah-t, Johnt és Enát már a hajó felé sodorja az utasok tömege a rakparton.

– Sally, meg kell találnunk Sallyt – motyogja John, miközben a lába megadja magát alatta. Norah és Ena a karjánál fogva támogatják a férfit, és sietve haladnak tovább.

Norah nem tud mit mondani. Lánya sírásának a hangja ott cseng a fülében, ahogy a végzete felé botorkál.

– Nem akarok elmenni! Kérlek, hadd maradjak, kérlek, anyu!

Néhány napja már, hogy Norah a nyolcéves Sallyt hajóra tette, és elküldte.

– Tudom, hogy nem akarsz, drágám – vigasztalta a kislányt. – Ha lenne rá mód, hogy együtt maradjunk, együtt maradnánk. Szeretném, ha erős lennél a kedvemért, és Barbara nénivel és az unokatestvéreiddel mennél. Apu és én utánad megyünk, amint apu jobban lesz.

– De megígérted, hogy nem küldesz el, megígérted! – Sally magánkívül volt, záporoztak a könnyei, az arca csupa maszat lett.

– Tudom, de néha az anyukáknak és apukáknak meg kell szegniük az ígéreteiket, hogy a kislányaik biztonságban legyenek. Megígérem, hogy…

– Ne mondd ki! Ne mondd, hogy megígéred, amikor tudom, hogy nem tudod megígérni!

– Sally, megfognád Jimmy kezét? – szólt közbe Barbara.

Barbara, Norah és Ena nővére gyengéden szólt az unokahúgához. Norah-nak ez némi vigaszt nyújtott. Igen, Sally biztonságban lesz a családjával.

– Egyszer sem nézett hátra – suttogja magának Norah, miközben továbbmegy. – Csak felszállt a hajóra, és már el is tűnt.

Beérnek a rakpart lezárt területére, itt gyülekeznek a jóváhagyott papírokkal rendelkező utasok. Rémült felnőttek és síró gyerekek, akik mindannyian a legszükségesebb holmijuk súlya alatt görnyednek.

Az ausztrál hadsereg ápolónőinek egy csoportja papírokkal integet a tisztviselőknek, és átsietnek az elkerített területen. Oldalra állnak, miközben a többiek elhaladnak mellettük, majd egy másik, ugyanilyen egyenruhát viselő női csoport ront be a kapun. Az ápolónők üdvözlésképp megölelik egymást, mint akik rég nem látott barátaikkal találkoznak. Az újonnan érkezettek között egy vékony nő tolakodik át.

– Vivian, Betty, itt vagyok! – kiáltja.

– Nézd, Betty, Nesta!

A három nő összeölelkezik. Nesta James, Betty Jeffrey és Vivian Bullwinkel nővérek szoros barátságot kötöttek Malájföldön, ahová a szövetséges katonák ápolására küldték őket, mielőtt a japán hadsereg lerohanta a várost. Mint mindenki más itt, ők is kénytelenek voltak Szingapúrba menekülni.

– Úgy örülök, hogy megint találkozunk – mondja Nesta, és boldog, hogy láthatja a barátait. – Nem tudtam, hogy tegnap nem mentetek-e el a többiekkel.

– Bettynek tegnap kellett volna indulnia, de sikerült felszívódnia, amikor fel kellett volna szállni a hajóra. Mindketten reméltük, hogy nem küldenek haza minket, annyi itt a munka – feleli Vivian.

– A főnővér még egyszer megpróbált eljárni az ügyünkben. Még nem vagyunk a hajón, úgyhogy talán a Főparancsnokság belátja, előnyösebb, ha itt maradhatunk Szingapúrban azokkal, akik túl betegek az utazáshoz – mondja nekik Nesta.

– Elindult a beszállás, sietnie kell a főnővérnek – véli Betty a férfiak, nők és gyerekek sorát nézve, akik a vadul ringatózó csónakokba másznak, amelyek a Vyner Brooke-ra szállítják őket. A bombák továbbra is egyre hullanak, hullámosra kavarva a rakpartot ostromló tengert.

Nesta a beszállító rámpákra mered.

– Úgy tűnik, valakinek elkél egy kis segítség, mindjárt jövök. Segíthetek? – fordul Nesta Norah-hoz és Enához, akik próbálják kitalálni, hogyan juttassák le Johnt a meredek lépcsőn és be az egyik csónakba. Az már félig tele van zaklatott utasokkal, némelyikük sír, mások dermedtek a félelemtől.

Norah egy kezet érez a vállán. Megfordul, és egy apró termetű, fehér ápolónői egyenruhát viselő nő mosolygó arcába néz. Olyan apró, hogy Norah arra gondol, vajon hogyan tudna segíteni nekik, hiszen ő, a férje és a húga az átlagosnál jóval magasabbak.

– Nesta James nővér vagyok, az ausztrál hadsereg ápolónője. Erősebb vagyok, mint amilyennek látszom, és megtanultam, hogyan segíthetek nálam sokkal nagyobb betegeken is, úgyhogy ne aggódjon.

– Szerintem minden rendben lesz – feleli neki Norah. – De köszönöm.

– Menjen le egyikőjük a csónakba, és ketten segítünk az úrnak itt fent, aztán onnan átveszik, jó? – Nesta udvarias, de hajthatatlan. – Kórházban volt? – kérdezi Johntól, és megfogja a karját, amikor Norah elengedi.

– Igen – feleli John, és hagyja, hogy a nővér a csónak felé támogassa. – Tífusz.

Amint Norah megveti lent a lábát a csónakban, Ena és Nesta a karjába segítik Johnt.

– Nem jön velünk? – kérdezi Ena a fiatal ápolónőtől.

– A barátaimmal vagyok. Majd a következő csónakkal megyünk.

Ena szétnéz, egy nagy csoport, hasonló egyenruhába öltözött nőt lát.

Amikor a csónak elindul Norah-val, Johnnal és Enával, énekszót hallanak a rakpartról. Az ápolónők egymás vállát átkarolva, büszkén állnak, és teli torokból énekelnek, elég hangosan ahhoz, hogy elnyomják egy közeli benzintartály lánggolyóvá robbanásának zaját.

Eljött a búcsú órája,

Hamarosan messze hajózol, a tengeren túlra.

Míg távol leszel, ne felejts el engem!

Amikor visszatérsz, én itt várlak majd.[1]

Újabb bomba robban a rakparton.

Olive Paschke főnővér elkapja Nesta tekintetét.

– Drummond főnővér még egyszer utoljára megpróbált könyörögni a hatóságoknak, hogy engedélyezzék, hadd maradjunk, hogy gondoskodhassunk az itt maradókról, de a hadnagy közölte vele, hogy a kérésünket elutasítják.

– Megért még egy próbát, nem? Nem tűnik helyesnek, hogy magára hagyjuk őket, amikor valószínűleg szükségük lenne ránk. Mit szólt a főnővér?

– Amit lehetett: egyszerűen felvonta a szemöldökét – válaszolja Paschke főnővér. – Ha elmondta volna, mit gondol, bajba került volna.

– Ami azt jelenti, hogy nem fogadja el, de vonakodva engedelmeskedik. Nem is vártam volna tőle kevesebbet – csóválja a fejét Nesta.

– Menjünk, hívjuk ide a többieket! Azt hiszem, mi megyünk el utolsónak.

A Vyner Brooke fedélzetén Vivian Bullwinkel nővér szórakoztatja őket a hajó történetével.

– A hajó Sarawak harmadik rádzsájáról kapta a nevét, és most HMS, azaz His Majesty’s Ship, őfelsége hajója áll a neve előtt, mert a Királyi Haditengerészet rekvirálta. Csak tizenkét utast szállítana eredetileg, de a legénysége negyvenhét főből áll.

– Honnan tudod? – kérdezi Betty.

– A rádzsával vacsoráztam, nem? Igen, tudom, én, a kis Vivian Bullwinkel nővér Broken Hillből… egy rádzsával vacsoráztam. Nem egyedül, az igaz, voltak ott mások is.

– Ó, Bully, ezt az utolsó mondatot csak te tehetted hozzá, mi annyit mondanánk, hogy a rádzsával vacsoráztam – jegyzi meg Betty a barátnőjén nevetve.

Amikor az utolsó ápoló is a fedélzetre ért, a kapitány parancsot ad a horgony felhúzására és a lassú indulásra. Tudja, hogy brit aknamezőkön kell átkelniük, melyek ugyanakkora fenyegetést jelentenek majd, mint az égboltot uraló ellenség.

Ahogy a nap lenyugszik, az utasok a lángoló Szingapúrt nézik, a pusztító bombázásokat, aknákat, lövöldözést. Egy város halálának lármájától Norah, John és Ena a fedélzeten lévő ausztrál ápolónők édes éneke felé fordul. És egy pillanatig csak a dalt hallják.

[1] A Now is the Hour egy közkedvelt 20. század eleji dal, amelynek dallama a maori népzenéből merít ihletet; szövegének és zenéjének leírását több különböző személynek is tulajdonítják.

2. fejezet

Vyner Brooke hajó, Bangka-szoros

1942. február

– Gyere, Matilda, kóborolj vélem…

– Milyen vidám ez a nővércsapat. Szerencse, hogy a fedélzeten vannak, a jelenlegi körülmények között. – Norah igyekszik könnyed hangot megütni.

A dal utolsó sorát a légvédelmi szirénák átható visítása kíséri, ahogy a kikötőben visszhangot verve sodródik a lassan kihajózó Vyner Brooke felé. Egy olajtartály felrobban, törmeléket szórva a levegőbe. Körülöttük égő hajókat szippantanak be a forrongó hullámok. Csak az ügyes kapitánynak köszönhetik, hogy kijutnak a kikötőből a nyílt tengerre a brit haditengerészet aknái mellett, melyeket a japán flotta ellen telepítettek.

Norah elfordul az apokaliptikus jelenetektől.

– Megnézzük, van-e lent valami hely, ahol lepihenhetünk? – kérdezi John a tengert bámulva, de Norah-nak nyilvánvaló, hogy a zavarát leplezi, hogy a felesége segítségére szorul.

– Szívesebben maradnék a fedélzeten, vannak itt gyerekes családok is, és sok idős utas. Szerintem nekik kellene elfoglalniuk a kabinokat – véli Ena.

John Norah-ra néz. Az ő válasza fogja eldönteni, hogy lemerészkednek-e a fedélzet alá.

– Igazad van, Ena, keressünk itt fent egy kis helyet, ahol ledőlhetünk! Mindannyiunkra ráférne.

Norah látja, ahogy megkönnyebbülés fut át John arcán. Olyan jól ismeri a férjét, hogy pontosan tudja, nem akarta volna, hogy támogatniuk kelljen fel és le a lépcsőn.

Ahogy végigjárják a fedélzetet helyet keresve, ahol letelepedhetnének, egy pillanatra megállnak, és figyelik az ápolókat, akik egy idősebb nővér köré gyűlve utasításokat hallgatnak.

– Biztos a főnővér – véli Norah.

– Lemegyünk a szalonba, a kapitány engedélyt adott, hogy ott berendezkedjünk. Sok tervezés vár ránk, és mindenre fel kell készülnünk – mondja az ápolónőknek a főnővéri egyenruhát viselő nő. Egy másik főnővér áll közöttük, sugárzik, nyilvánvalóan büszke az ápolónőire. Láthatóan örül, hogy fiatalabb kollégája vette kézbe az irányítást.

Miközben az ápolónők a lejáró felé tartanak, Norah, Ena és John helyet foglalnak a felső fedélzeten a menekülésük első éjszakájára. A part mentén égő tüzek versenyre kelnek a lenyugvó nap fényével. Az egykori trópusi paradicsom immár armageddonná vált.

John a hajó falának támaszkodik, és a fapadlóra csúszik. Int Norah-nak és Enának, hogy csatlakozzanak hozzá, ők a beteg férfi két oldalára telepednek, szorosan, hogy megtámasszák. John átkarolja mindkét nőt, és némán nézik, ahogy a valamikori világuk eltűnik a szemük elől.

Az ápolónők egymással beszélgetve vonulnak be a szalonba. Izgatottak, rémültek, szükségük van barátaik és kollégáik vigasztalására.

– Csendet, lányok! Sok dolgunk van – szól rájuk Olive Paschke főnővér. – Négy csapatot állítunk fel. Lesz, aki a fedélközi utasokért, mások pedig a fentiekért lesznek felelősek. Mindegyik csapatnak kijelölök egy-egy vezetőt, aki a területéért, valamint a csoport rendjéért felel. De először is szeretném világossá tenni, hogy ha a legrosszabb bekövetkezik, és el kell hagynunk a hajót, nekünk kell segítenünk az evakuálásban, és mi leszünk az utolsók, akik elhagyják a hajót.

A főnővér nézi, ahogy az ápolónők ezt megemésztik. A lányok egymásra pillantanak, bólogatnak; értik.

Nesta Paschke főnővér után következik a ranglétrán, ő az első nővér, akit kineveznek egy csapat vezetésére. Gyorsan, hatékonyan osztják szét egymás között a gyógyszereket és a kötszereket.

Ahogy a nővérek összegyűlnek, Drummond főnővér mindenkihez szól.

– Először is szeretném elmondani, hogy milyen hihetetlenül büszke vagyok mindenkire. Együtt sikerülni fog. A kapitány tájékoztatott, hogy nincs elég mentőcsónak a fedélzeten mindenki számára, ha el kell hagynunk a hajót. Ezért kérem, hogy mindig tartsátok magatokon a mentőmellényt. Akkor is, ha alszotok, a mellények életet menthetnek.

– És – teszi hozzá Paschke főnővér – ha a tengerbe kerültök, ne felejtsétek el levenni a cipőt. Lányok, nem fogom szépíteni az utazásunkat. Bombázni fognak minket, nem kétséges. Sajnálom, de ez elkerülhetetlen. – A főnővér kiegyenesíti a vállát, kihúzza magát, erőt mutat az ápolónőknek. – Most pedig induljunk a kijelölt területeinkre, és gyakoroljuk az evakuálást! Drummond főnővér és én majd körbemegyünk ellenőrizni. Ó, még valami: ha el kell hagynunk a hajót, Drummond főnővér adja ki a parancsot. Minden világos?

Nesta felvezeti a csoportját a hajó tetejére a bal oldalra.

Norah, John és Ena figyelik, ahogy az ápolónők gyakorolnak, hogyan segítsék át a hajó korlátján az embereket, és hogy hol lehet kötelet használni. Nesta elmondja, hogy rémült, valószínűleg sérült férfiakkal, nőkkel és gyerekekkel fognak foglalkozni. Szelíd hangon elpróbálják a vigasztaló szavakat, amelyekkel ráveszik majd a vonakodó utasokat, hogy ugorjanak a tengerbe.

– Ne felejtsétek el, hogy lesznek olyanok, akik nem tudnak úszni, lesznek gyerekek, sőt csecsemők is! Mondjátok meg nekik, hogy amint a vízbe érnek, segítségre számíthatnak! Vannak mentőcsónakok, ezeket a legénység le fogja dobni nekünk.

Norah Nesta James nővért figyeli, egy pillanatra elvonja a figyelmét a körülményeikről, ahogy a fiatal ápoló irányítja a rábízott nővéreket. Nesta elkapja a tekintetét, és széles mosolyt villant rá. Nyilván emlékszik, hogy korábban segített nekik. A mosolya azt üzeni, hogy itt nincs miért aggódni. Minden a munka része. Norah nem tudja, valóban megnyugtatta-e mindez, de értékeli a gesztust, Nesta mosolyának vidámságát, miközben épp harci övezeten hajóznak át.

De Norah gyorsan ismét tudatára ébred, hogy milyen veszélyben vannak. John karjába temeti az arcát, elfojtja a kitörni fenyegető zokogást, és azt mondogatja magának, hogy nem sírhat, nem lehet ilyen gyerekes, miután végignézte, ahogy a bátor nővérek rendíthetetlen elkötelezettséggel készülnek a segítségre szorulók megmentésére.

– Sallyre gondolsz, ugye? – súgja John a felesége hajába.

– Ő is átélte ezt, John? – sírja Norah. – Egy derék ember felemelte a fedélzetre? Bárcsak tudnánk, hogy túlélte, vagy hogy hol van most! Mondd, hogy biztonságban van!

– Tudom, ha nem így lenne, érezném – nyugtatja meg John, és remegő ujjakkal leemeli Norah állát a válláról. – Te is éreznéd. Itt. – Norah szívére teszi a kezét. – A mi Sallynk biztonságban van, drágám, ezt hinned kell. Ragaszkodj ehhez, és hamarosan vele leszünk.

Ena áthajol John felett, hogy megölelje zaklatott nővérét.

– Biztonságban van, Norah. Vár rád – vigasztalja.

– Nagyon jó, lányok! – mondja Drummond főnővér Nesta csapatát figyelve. – James nővér, fejezze be, amit csinál, és vigye le a lányokat pihenni. Sajnos úgy hallottuk, hogy élelmiszerhiány van a fedélzeten, ezért Paschke főnővérrel már szóltunk, hogy a mi részünket a gyerekeknek adományozzuk. Lent találkozunk.

– James nővér, én nem tudok úszni – jelenti be az egyik nővér.

– Jó társaságban vagy, Paschke főnővér sem tud – feleli Nesta.

– Tényleg? Ebben biztos vagy? – derül fel az ápolónő.

– Igen. Együtt voltunk Malájföldön, Melakában. Csodálatos strandok voltak ott, és amikor nem voltunk szolgálatban, gyakran lementünk úszni. Még arra sem tudtuk rávenni, hogy a lábát betegye a tengerbe, annyira retteg a víztől.

Az alvó és kimerült utasok közül kevesen veszik észre, amikor a hajó motorját leállítják, vagy a horgonyt ledobják. A kapitány úgy döntött, nem kockáztatja meg, hogy felfedezzék őket a Bangka-szoros nyílt területén. Egy pillanattal később azonban meggondolja magát.

– Nem maradhatunk itt – mondja a legénységének. – Irány teljes sebességgel előre, a szoros felé. Olyan gyorsan, ahogy csak tudunk.

A nap felébreszti a fedélzeten alvókat, a fullasztó hőség pedig a fedélközben alvókat veri fel. Az ápolónők nekilátnak a szűkös fejadagok kiosztásának, majd visszamennek a szalonba további parancsokért.

– A főnővér és én beszéltünk Borton kapitánnyal – jelenti Drummond főnővér az összegyűlt csoportnak. – Sajnos le vagyunk maradva az útitervtől. Pihenjetek, amíg lehet! A vezetők maradjanak itt, a többiek menjenek fel, ott talán egy kicsit hűvösebb van.

– Emlékeztessétek az ápolónőket, hogy mindig viseljék a vöröskeresztes karszalagot – mondja Paschke főnővér a csoportvezetőknek. – Ha a legrosszabb bekövetkezne, így felismerhetőek lesznek. Sosem lehet tudni, talán a japán pilóták meglátják őket, és megkímélik a hajót és utasait. Borton kapitány azt mondta, ha a hajó szirénája rövideket sípol, az azt jelenti, hogy támadás alatt állunk. Ebben az esetben menjetek a kijelölt szolgálati helyetekre, és várjátok a további utasításokat! Ha a sziréna folyamatosan szól, az azt jelenti, hogy el kell hagyni a hajót, és mindannyian tudjuk, mi a teendő. Most menjetek, beszéljetek a lányokkal, a főnővérrel hamarosan körbemegyünk, és ellenőrzünk.

A felső fedélzet zsúfolt, ide menekültek az utasok a lenti fülledt hőség elől. Sokan ott szundikálnak, ahol egy kis árnyékot találnak. Csak kevesen hallják a közeledő repülőgépet. Akik hallják, azok dermedten, az eget bámulva figyelik, ahogy a repülőgép a tenger felé ereszkedik, és egyenesen feléjük tart.

– Fedezékbe! Fedezékbe! – harsogja egy hang a hangszóróból.

És ekkor kitör a káosz.

Az utasok botorkálva menekülnek, amikor a géppuska a levegőből tüzet nyit a fedélzetre. A lövedékek keményen csapódnak be, a fémrögzítésekről visszapattanva másodszor is megpróbálnak célba érni.

– Fussatok! Futás! – kiált John, megragadva Norah és Ena karját.

De végül Norah és Ena vonszolja el a férfit.

Az ápolónők rohannak a kijelölt helyükre, felkészülve mindarra, amit a következő másodpercek hozhatnak. A támadásnak azonban vége, és az ég ismét üres. Megkönnyebbülten sóhajt mindenki. Páran megsérültek, de a hajó mentőcsónakjai a támadás nagy részét felfogták, és így sok használhatatlanná is vált.

– Itt kint könnyű célpontok vagyunk, a bombázók hamarosan úton lesznek. Be kell jutnunk a szorosba, hogy elkerülhessük, ami jön – mondja Borton kapitány a legénységének.

Ahogy a hajó nekilendül a tengernek, a kapitány a horizontot fürkészi, szárazföldet lát maga előtt. Most már csak egy darabban oda kellene érniük.

– Fújja le a riadót! Egyelőre – mondja az egyik tisztnek.

– Maradjunk itt lent! – javasolja John.

A férfi kimerültnek tűnik, Norah megtapogatja a homlokát, és megállapítja, hogy a láz visszatért. Már nem sokszor bírja felküzdeni magát azokon a lépcsőkön.

Az ápolónők, hallva, hogy a riadót lefújták, azonnal visszamennek a szalonba a különböző helyszínekről további utasításokért. Szerencsére mindannyian csak kisebb sérülésekről tudnak beszámolni az utasok között, főként a golyók becsapódásakor leszakadt fadarabokról. Most a motorok dübörögve munkának látnak, a hajó egyenesen a Bangka-szoros felé veszi az irányt. Nem kerülgetik többet az aknákat.

Nem telik el sok idő, a szirénák újra megszólalnak. „Repülőgép közeledik!” – harsannak a kiáltások, a lenti utasok is meghallják.

Innen lentről nem látják a repülőgépek közeledését, de a vízben felrobbanó első bomba hatását mégis érzik, amint hullámokat verve vadul megbillenti a hajót.

– Egy! – kiáltja valaki.

Borton kapitány kitérő manőverbe kezd, hogy elkerülje a rájuk zúduló bombákat. Elterjed a hír, hogy a szárazföld ott van előttük – itt az ideje, hogy csodáért imádkozzanak.

– Kettő, három… Tizennégy, tizenöt… Huszonhat, huszonhét… – Norah, John és Ena hallgatja, ahogy egy utas a köréjük hulló bombákat számolja, csodával határos módon, úgy tűnik, egy sem találta el a hajót.

– Huszonnyolc, huszonkilenc…

És ekkor robbanás hasít végig a hajón, az utasokat a levegőbe, a falaknak, egymásnak löki. Pánik tör ki, mindenki próbál feljutni a folyosókon.

– Jól vagytok? Megsérültetek? – kiált oda John Norah-nak és Enának.

– Jól vagyunk, de fel kell mennünk a fedélzetre, itt lent nem biztonságos – kiált vissza Norah.

– Igen. Ti ketten menjetek előre, én megyek utánatok.

– Segítsd fel, Ena, ő is jön velünk – mondja Norah egyenesen Johnra nézve. – Ebben egyeztünk meg.

A nők felsegítik Johnt, és maguk között támogatják kifelé.

Norah megy elöl, keresztülnyomul a tömegen, nagy a lökdösődés, mindenki kétségbeesetten próbál menekülni a süllyedő hajóról.

– Menjetek, lányok, fent találkozunk! – mondja a főnővér a szalonban maradt ápolónőknek.

Nesta és csapata a legközelebbi lépcső, a napfény felé indul, készen állnak rá, hogy elvégezzék a munkát, amire kiképezték őket. Ahogy Nesta kiront a fedélzetre, látja, hogy egy másik gép közeledik, vadul tüzel, eltalálva a már sebesülteket, tovább pusztítva a mentőcsónakokat. Nesta utasítja az ápolónőket, hogy maradjanak ott, ahol vannak, amíg a gép el nem tűnik.

– Keressetek sérülteket, akiken tudtok segíteni! Gyerünk! – kiáltja.

Norah is felfelé tart, még mindig Johnt támogatva. Lassan haladnak, és még egy lány is tovább lassítja őket, aki csak nehezen teszi egyik lábát a másik elé. Norah gyengéden megérinti a vállát.

– Megsérültél – mondja neki. – Súlyosan megsérültél. A hátad…

– Tényleg? – A lány nem törődik a sebekkel, a véráztatta ruhájával.

Végül a sérült lány a fedélzetre tántorog, ahol összeesik.

– Nővér! Egy ápolónőre van szükségem – kiáltja Norah, leül a lány mellé, és gyengéden az ölébe emeli a fejét.

Nesta terem ott mellette. Megtapogatja a lány nyakán a pulzust, és ellenőrzi a pupilláját.

– Meghalt, sajnálom, nem tehetünk semmit – mondja Norah-nak.

– Itt kell hagynunk őt, Norah. Sajnálom, drágám, de el kell hagynunk ezt a hajót – suttogja John. – Ki kell úsznunk a partra.

A két nő támogatja Johnt, a tömeg közben sodorja őket tovább, az emberek kétségbeesetten próbálnak feljutni a mentőcsónakokra.

Paschke és Drummond főnővérek még mindig a fedélzet alatt vannak; meggyőződnek róla, hogy mindenki fent van, vagy felfelé tart, mielőtt elindulnak. Hátborzongató nyugalom járja át a termet, ahogy az utasok kifelé araszolnak, de ekkor egy női hang hallatszik.

– Állj! Mindenki álljon meg!

A világ csupa káosz, a hajó süllyed, a sebesültek haldokolnak, de a rikácsoló hangra mindenki megdermed.

– A férjem elejtette a szemüvegét – folytatja a nő.

Amilyen nevetséges a helyzet, mindkét főnővér és sok utas nevetni kezd, mielőtt újra felfelé nyomulnának a lépcsőn.

A gyakorlatok, amelyeken minden ápolónő részt vett, most élesednek. Nesta csapata, leszámítva két nővért, akik nem jutottak fel a fedélzetre, segít beszállni a nőknek és a gyerekeknek a mentőcsónakokba. A lárma, a zűrzavar, a sérültek és a rémült emberek segélykiáltásai közepette Paschke főnővér tiszta, türelmes hangján utasításokat ad. A mentőcsónakok megteltek, a gyerekek a kötéllétrákon ereszkednek le a tengerbe, szüleik mögöttük.

– Én megyek le először – mondja Ena Norah-nak. – Te segítesz Johnnak, és lejössz utánunk. – Ena megragadja a hajó oldalán lógó kötelet.

A kötél végigsúrolja a tenyerét, ahogy lecsúszik a vízbe. John azonnal vizet ér, mivel a gyorsabb utat választotta, és leugrott. A mentőmellénye a felszínre hozza, és Ena kinyújtja a kezét, hogy megragadja. Sikít, ahogy a keze a férfi karja köré zárul. Véresre horzsolta a kötél a kezét. Vadul int Norah-nak:

– Ugorj! Norah, ugorj, ne használd a kötelet! – kiabálja.

Látva, hogy Ena integet, Norah megragadja a kötelet, kimászik a hajó oldalára, és lecsúszik.

John látja Ena kezét, és amikor Norah a vízbe ér, kétségbeesetten próbál felé úszni, tudván, hogy neki is fájdalmai lesznek a kötél okozta horzsolástól és sérülésektől.

De nincs idejük a sebeiket ápolni, el kell menekülniük a süllyedő hajó mellől. John visszautasítja a segítségüket, tudja, hogy csak saját magára kell számítania, és minden erejét össze kell szednie, hogy segítsen nekik.

Ahogy férfiak, nők és gyerekek egyetlen folyamként áramlanak a mentőcsónakokba vagy a vízbe, Nesta észreveszi, hogy a fedélzeten egyre kevesebben maradtak. A közelben egy utas egy kisfiút nyom az egyik matróz karjába.

– Főnővér, itt egy mentőcsónak mindkettőjüknek.

Nesta nézi, ahogy Paschke és Drummond főnővért besegítik a megmaradt mentőcsónakba. A hajó megbillen, ők felborulnak, és azonnal felkacagnak esetlen helyzetükön, miközben segítenek egymásnak visszanyerni az egyensúlyukat. Ahogy a mentőcsónakot leeresztik a hajó oldalán, Drummond főnővér felkiált:

– Itt az idő, lányok! Hagyjátok el a hajót!

– A parton találkozunk, és ott elrendezzük magunkat – teszi hozzá Paschke főnővér.

Ahogy a mentőcsónak eltűnik a hajó oldala mögött, Nesta a megmaradt ápolónőkhöz fordul.

– Hallottátok a főnővért, most mi jövünk. Mindannyian csodálatos munkát végeztetek, köszönöm. Most vegyétek le a cipőtöket, szorítsátok a mentőmellényt az állatok alá, és ugorjatok!

– Minek vegyem le a cipőmet, nem tudok úszni, úgyhogy akár cipőben is megfulladhatok – jegyzi meg egy nővér.

Nesta körülnéz, és látja, hogy egy ajtó egy része ott hever a fedélzeten.

– Senki sem fullad meg – mondja a csüggedt nővérnek. – Segíts, emeljük meg ezt az ajtót! Átdobjuk a korláton, és ha leugrottatok, belekapaszkodhattok.

Ledobják a törött ajtót a fedélzetről. Nesta nézi, ahogy az ápolónő leugrik, a felszínre bukkan, és a deszka felé evickél, majd szorosan belekapaszkodik, és a lábával hajtja magát előre.

Nesta még egyszer utoljára körülnéz, felhúzza a ruháját, lerántja a harisnyáját és a cipőjét. Így ugrik le a fedélzetről.

Körülöttük a vízben segélykiáltások, az emberek a szeretteik nevét kiabálják a Vyner Brooke nyikorgásának és szétesésének hangzavara közepette.

Norah, Ena és John egy pillanatra megállnak, hátranéznek, és rémülten figyelik, ahogy a hajó az oldalára fordul. A tatja kiemelkedik a vízből, büszkén mutatva a hajócsavart, majd csendesen, méltóságteljesen a mélybe süllyed.

– Hát ennyi – mondja John halkan.

– Ó, ne! Ott, nézzétek! – kiált fel hirtelen Ena.

Mások a vízben szintén észrevették, hogy a japán repülőgép egyenesen a bajba jutott utasok felé tart. Körülöttük a tenger kavarogni kezd, ahogy a lövedékek a vízbe csapódnak, néhány célba is talál. Túl sokan azok közül, akik túlélték ezt az ugrást az ismeretlenbe, most holtan lebegnek a hullámokban, a harcuknak vége.

– Anyu! Anyu, hol vagy?

Ena és Norah meglátják a hatévesforma kislányt, aki el-eltűnik a hullámok alatt. Ott hagyják Johnt, sérült kezük fájdalmáról megfeledkezve úsznak a panaszos kiáltások felé. Egy hullám felemeli a gyereket a felszínre, Ena kinyújtja kezét, elkapja a kislányt, és magához húzza.

– Megvagy. Megvagy. Minden rendben lesz – motyogja.

– Tartsd, Ena, menjünk vissza Johnhoz! – kiált oda Norah.

– Hol van az anyukám? Nem találom – sír a kislány, vizet nyel, majd kiköpi.

– Meg fogjuk találni, ígérem – feleli Ena. – Figyelj, kapaszkodj belém, hogy a felszínen maradjunk! Hogy hívnak?

– June. Anyukámat meg Dorothynak hívják. Ötéves vagyok.

– Szia, June. Ena vagyok, ő pedig a nővérem, Norah. Mi vigyázunk rád, amíg nem találjuk meg az anyukádat.

Ena átkarolja June derekát, és lassan odaúsznak Johnhoz, aki feléjük tapos. Az áramlat mindenkit elsodor az elsüllyedt hajótól, de nem elég gyorsan ahhoz, hogy néhányukat ne érje el a hajó megrepedt tartályaiból felbugyogó olaj.

– Lehet ennél rosszabb? – kiált fel panaszosan John, miközben megpróbálják lemosni az olajat az arcukról. Tiszta víz híján ez reménytelen. – Próbáljunk meg eljutni a szigetre!

– Úgy tűnik, távolodunk tőle – véli Norah.

– Az áramlat a szorosba sodor minket. Pihenjünk egy kicsit, gyűjtsünk erőt, aztán mindent beleadva a szárazföld felé úszunk.

June Enába kapaszkodik, együtt lebegnek, hagyják, hogy az áramlat vigye őket, ahová akarja, nem amerre haladniuk kellene.

Nesta a vízbe csapódik, és mélyen a hullámok alá süllyed. Elengedi a mentőmellényét, két kézzel küzd, hogy feljusson a felszínre. Felérve levegő után kap, és azonnal egy úszó testbe ütközik. Ösztönösen ellenőrzi, hogy van-e pulzusa, de gyorsan látja, hogy szegénynek már nincs semmi reménye.

A kiáltásokat hallva Nesta a segítségre szorulók felé úszik. Több ápolónőt lát, egy deszkába kapaszkodnak, de megnyugtatják, hogy ők jól vannak. Lábbal hajtva magát egy távolodó mentőcsónak felé veszi az irányt. Ahogy egy hullám megemeli, Nesta meglátja Drummond és Paschke főnővért pár ápolónővel, akik közül néhányan megsérültek. Az egyik kolléganőjének két kisgyermek kapaszkodik a nyakába. A csónak oldalát kétségbeesett férfiak és nők markolják. Nesta megkönnyebbül: barátnője, Olive Paschke biztonságban van, és Drummond főnővér is. Mindannyian teszik, amire kiképezték őket: gondoskodnak a kiszolgáltatottakról.

Betty Jeffrey úszik felé.

– Nesta, Nesta, jól vagy? – kiáltja.

– Betty, igen, jól vagyok, te?

– Sértetlenül, keressük a többieket, nem hiszem, hogy mindannyian túléltük – feleli Betty, és a hangja elcsuklik.

– Ide! Ide!

A nők körbeúsznak, meglátnak még pár nővért, akik együtt tapossák a vizet. Mindketten szó nélkül a csoport felé úsznak.

– Mindenki jól van, van sérült? – kérdezi azonnal Nesta.

Kórusban hangzik el a nemleges válasz. De Nesta látja, hogy vér csorog Jean Ashton nővér fejéből.

– Jean, látom a sebet a fejeden, van valamelyikőtöknek olyan sérülése, amit nem látok? – kérdezi Nesta a fiatal ápolónőtől.

Jean megrázza a fejét, senki sem vallja be, hogy komolyan megsérült volna a karcolásokon és horzsolásokon kívül, de a sós víz teszi a dolgát, gyógyítja a sebeket.

– Most mit tegyünk? – kérdezi egy nővér Nestától, elismerve feljebbvalójaként, még így is, hogy hajótörést szenvedve sodródnak a tengeren.

A nővérek szűk kört formálva egymásba kapaszkodnak, rögtönzött megbeszélést tartanak, hogy megvitassák, hogyan segíthetnek a sérülteken és a kiszolgáltatottakon.

– Segítsetek, ahol tudtok, de az az elsődleges feladatunk, hogy biztonságos helyre jussunk – mondja Nesta.

– Előbb érjünk ki a partra, és ott folytatjuk. Láttad a főnővéreket?

– Igen, mindketten egy mentőcsónakban vannak több nővérrel és utassal – tájékoztatja Betty a csoportot.

– Csak egy percre láttam őket; nem hiszem, hogy észrevettek volna, mielőtt elsodródtam – teszi hozzá Nesta.

– Paschke főnővér különösen nyugodtnak tűnt – folytatja Betty. – Olyan furcsa volt látni, hogy ilyen közel van a vízhez, és nem esik pánikba. Emlékszel, Nesta, hogy Melakában bokáig sem ment be a tengerbe?

– Emlékszem, hogyan gúnyolódtunk rajta. Soha nem fogja hagyni, hogy elfelejtsük, túlélte a tengert, miután hajótörést szenvedett.

– Váljunk szét, és keressünk másokat? – kérdezi Betty.

– Igen, próbálj meg megkapaszkodni valamelyik deszkában, ha elúszik egy melletted! Találkozunk a parton – kiáltja Nesta, és hagyja, hogy az áramlat magával ragadja.

– Néhányan már partot értek, ha nekik sikerült, nekünk is fog! – kiáltja Norah a többieknek.

Norah, Ena, John és June több túlélőhöz csatlakozva úszik egy sziget felé, ami a látóterükbe kerül, amikor megemeli őket egy-egy hullám, majd eltűnik, amint visszazuhannak a nyugodt óceánba. Hála istennek, meleg a víz, gondolja Norah, miközben a férjére néz. Legkevésbé a kihűléses roham hiányzik most.

Az erős áramlat visszahúzza őket. Órákon át sodródnak lefelé a Bangka-szorosban. June elalszik a kimerültségtől vagy a traumától. Ena szorosan magához öleli, a gyerek kis feje a vállán pihen, miközben a vizet tapossák. A nap végre lebukik a szörnyű nap végén, és a víz fölött lassan elhalványul a látóhatár. Most, már egészen közel, a parton égő tüzeket figyelik, ahova küszködve igyekeznek mind.

Egyikük sem veszi észre a tutajt, amíg az el nem halad mellettük. Többen utánaúsznak, megragadják, és visszahúzzák, hogy a többiek is meg tudjanak kapaszkodni. Mivel a kimerültség mindenkit fenyeget, Norah és Ena felsegítik egymást a tutajra. Ahogy leszáll a teljes sötétség, összebújnak. A tutaj utasainak többsége mély álomba merül.

Kóbor Matilda, kóbor Matilda

Gyere, Matilda, kóborolj vélem…

És dalolt, úgy várta, hogy forrjon a pléhbogrács

Gyere, Matilda, kóborolj vélem.[2]

Ahogy leszáll az éj, Nesta egyedül marad, de az éneklés némi vigaszt nyújt. A deszka, amelyet néhány órával korábban megragadott, az otthonává vált. Mivel már nem maradt ereje az evezéshez, úgy dönt, hogy felmászik rá, és hagyja, hadd sodorja az áramlat.

A hátán fekve bámulja a csillagokat, ugyanazokat a csillagokat, amelyeket talán a családja és a barátai is épp néznek Ausztráliában. Otthonának, a vidéki Victoria államnak a hatalmas égboltjára gondol, amelyet élete nagy részében csodált, és elképzeli, hogy épp az anyja és az apja is az eget fürkészi. Üzenetet küld nekik.

Túlélem, és amint tudok, megyek haza hozzátok. Tudom, nem akartátok, hogy háborúba menjek. Nem könnyítettem meg a dolgotokat, és ezt sajnálom. Ígérem, ha hazaérek, nem hagylak el titeket többé.

Dr. Rickre gondol, akit akkor ismert meg, amikor együtt állomásoztak Malájföldön, ahol a szövetséges katonákat gondozták, akik úgy hitték, hogy a megszálló japán hadsereg hamarosan távozik. Arra gondol, amikor először és utoljára beszélt vele, és azon tűnődik, vajon épségben kijutott-e a férfi Malájföldről, és vajon hol lehet most…

Nesta beleegyezett, hogy átveszi Bettytől a műszakot, hogy az el tudjon fogadni egy vacsorameghívást. Ahogy közeledik az éjfél, Nesta végigjárja a kórtermet, és meggyőződik róla, hogy a férfiak mind alszanak, és kényelmesen fekszenek. Amikor visszatér az íróasztalához, hogy elkészítse a feljegyzést, az éjszakai ügyeletes orvos csatlakozik hozzá.

– Minden rendben, James nővér? – kérdezi.

– Alszanak, mint a csecsemők. Azt gondolom, holnap minden itteni férfit elbocsáthatnak – válaszolja Nesta halkan. Nem lenne helyes felébreszteni az alvó katonákat.

– Azt gondolja? Átvette a munkámat, nővér?

Nesta észbe kap, hogy mit is mondott az imént. Megszégyenülten áll fel, százötven centijével eltörpül a jóval magasabb orvos mellett.

– Bocsánatot kérek, nem volt helyénvaló. Minden kartonra rávezetem a jegyzeteimet, hogy a reggeli műszak elolvashassa – dadogja.

– Semmi gond, biztos vagyok benne, hogy igaza van. Főként így, ekkora horkolással. És lefogadom, hogy dr. Raymond is így fogja gondolni. Foglaljon helyet, nem kell vigyázzban állnia.

– Köszönöm, dr. Bayley – motyogja Nesta, és leül.

– Richard, de a barátaim Ricknek hívnak. Soha nem hallottam még senkiről, akit Nestának hívnak, megkérdezhetem, honnan kapta a nevét?

Nesta felnevet.

– Walesi név. Walesben születtem, a szüleim gyerekkoromban költöztek Ausztráliába.

– Ah, ez megmagyarázza, nagyon különlegesek az ottani nevek, ugye?

– Igen, figyelnek erre. Egy walesi sem akarja, hogy angolnak nézzék.

Rick arrébb tolja az aktákat, leül az íróasztal szélére, és végigpásztázza a kórtermet, mielőtt visszafordulna Nestához.

– Udvariatlanság lenne, ha megkérdezném, mivel foglalkozott, mielőtt bevonult, és itt ül velem ma este?

– Nos, röviden, nyolcéves koromban jöttem Ausztráliába Walesből, Sheppartonban éltem.

– Victoria északi vidékén, ugye?

– Igen, mezőgazdasági vidék, gyümölcsösökkel.

– Folytassa!

– Mindig is tudtam, hogy ápolónő akarok lenni, a melbourne-i klinikán tanultam.

– Onnan jött ide?

Nesta ismét nevet.

– A legkevésbé sem: Dél-Afrikában voltam.

– Hogy hol? Ezt muszáj elmesélnie. Egy pillanat, csak hozok egy széket. Egyébként olyan szép a nevetése, már hetek óta hallom. Azt hiszem, többet nevet, mint bárki, akit valaha ismertem.

Rick leül az asztal elé tett székre, előrehajol, csupa fül.

– Mint mondtam, Dél-Afrikában voltam.

– Miért?

– Hagyod, hogy elmeséljem a történetet? – vált tegezésre Nesta pimasz mosollyal.

– Bocsánat, bocsánat. Folytasd csak!

– Ne érts félre, szerettem a klinikán dolgozni, de szerettem volna többet tenni, használni a tudásomat és gyógyítani, nem csak ellátni a betegeket.

– Á, szóval orvos akartál lenni.

– Hagyod, hogy végigmondjam?

– Bocsánat.

– Láttam egy apróhirdetést az újságban, amelyben ápolónőket kerestek a dél-afrikai arany- és gyémántbányákba. Fogalmam sem volt róla, hogy ez mivel jár, de akkoriban valami másra vágytam, kalandra. Jelentkeztem, felvettek, és elmentem. Egy Johannesburg melletti bányában dolgoztam.

– Rossz volt?

– Voltak nagyon rossz napok. Balesetek, földcsuszamlások, bányaomlások, verések sérültjei. Az biztos, hogy olyan sérülésekkel volt dolgom, amilyeneket korábban nem láttam, és nem mindig volt orvos a helyszínen.

– Tehát megtetted, amit kellett, meghoztad te a döntéseket, mondjuk úgy, hogy a betegek elbocsátásáról.

Nesta ismét nevet.

– Valami ilyesmi. Igen. Mindenesetre két évig voltam ott, aztán egy nap, vasárnap volt, mi…

– Kik voltak a többiek?

– Ó, voltak ápolónők Angliából és Skóciából, és néhány helyi, akik nem voltak olyan képzettek, mint mi. Mindenesetre a pihenőszobában ültünk és ebédeltünk, amikor az egyik angol lány felvette az ott heverő újságot, és elmondta, hogy Anglia és Ausztrália is belépett a háborúba. Tudnod kell, hogy nagyon kevés hírt kaptunk a külvilágból, a legtöbben nem is nagyon vágytunk rá, hogy halljuk, csak a munkánkat akartuk végezni, és segíteni, ahol lehet. Azonnal tudtam, hogy haza kell mennem, hogy az én feladatom most a népem mellett vár. Jó pár hónapba telt, de végül visszaértem Sydney-be, és jelentkeztem. És most itt vagyok. Itt vagyunk.

– Igazi kalandor vagy, Nesta James nővér.

– Köszönöm, hogy megkérdezted és meghallgattál, a főnővéren kívül még senkinek sem meséltem el a történetemet.

– Pedig kellene, biztos vagyok benne, hogy a kollégáidat lenyűgözné, ha hallanának a hőstetteidről. Megyek, hagylak dolgozni, de ha kellek, keress meg!

– Jó éjt, doktor.

– Rick. A barátaim Ricknek hívnak…

Elszunyókálva Nesta csak akkor veszi észre a partot, amikor tutajával már fel is futott a fövenyre. Fogalma sincs, mióta van a vízben, de már az éjszaka közepe lehet; csak a csillagok világítanak a holdtalan égbolton. Nagyon szomjas. Feltápászkodik, és a kis partszakaszon túlra, a dzsungel feketeségébe néz. A tutajról legurulva kimászik a földre, és a homokra rogy. Fényt lát, és amikor megfordul, megpillant egy világítótornyot, egy fénysugarat, amely messze a tengerre vetülve forog és ragyog.

Nesta remegve feláll, mind a százötven centijével kihúzva magát, az épület felé lépked. Megtalálja az ajtót, bekopog. Lassan, nyikorogva nyílik, és két maláj férfi mered rá.

– Kérem, bejöhetek? – kérdezi.

Tanácstalan tekintetükön látszik, hogy nem értették, amit mondott. Nesta óvatosan benyomja az ajtót, mire félreállnak. A nővér végigpásztázza a kis szobát. Egy ágy, egy asztal és két szék, valamint egy kezdetleges konyhai felszereléssel megrakott pad.

– Angol? – kérdezi.

– Egy kicsit – válaszolja az egyik férfi.

– Itt lakik?

A férfiak összenéznek, és malájul beszélnek egymással.

– Holland férfi élt itt, de már elment.

– Víz? Kaphatnék egy kis vizet, kérem?

Mielőtt válaszolhatnának, az ajtó felpattan, és két japán katona ront be. A maláj férfiak összerezzenek. A katonák meglepődve nézik Nestát, kivont szuronnyal, centiméterekre a lány hasától emelik fel a puskájukat. Nesta nem hátrál meg.

Az egyik katona leereszti a puskáját, és lassan körbejárja Nestát, miközben a tekintete tovább fürkészi. Nesta a jobb kezét az egyenruhája zsebébe dugja, és megtapogatja a pénzt, a száz fontot. Még mindig ott van, nedves, de sértetlen. A katona észreveszi a mozdulatot, és kirántja Nesta kezét. Megfordítja a lányt, hogy a fal felé nézzen, és hátrébb lép, gúnyolódva beszél. Nesta nem látja, hogy elmennek, de az egyik maláj megfordítja.

– Elment. Te is menj!

– Kérek vizet.

– Menj, menj most!

A férfiak adnak neki egy kis vizet, gyorsan megissza, mielőtt kivezetik az ajtón.

Nesta kimegy a világítótoronyból, és lassan elindul arrafelé, ahol a tengerpart és a dzsungel találkozik, és leereszkedik egy nagy fa mellé. Itt elrejtőzve, a sötétben várja, hogy új nap virradjon.

– Ez az olaj nem akar lejönni – panaszkodik Norah a bőrét dörzsölve.

Ahogy felkel a nap, Norah, Ena, John és June a többiekkel együtt a tutajon küzd a kényelmes helyért. A hűvös reggeli levegőt hamarosan felmelegíti a perzselő nap. Túl hamar égető lesz a hőség. Felváltva másznak le a hűvös vízbe, miközben a tutajba kapaszkodnak. Borzasztó szomjasak mind.

– Talán egy forró zuhany vagy egy fürdő vár ránk, jó szappannal és vastag törülközőkkel, ha partot érünk – próbálkozik viccelődéssel Ena, de senki sem mosolyog.

– Hogy van a kezetek? – kérdezi John.

A nővérek előrenyújtják sebes, vérző tenyerüket, hogy megvizsgálják.

– Ó, te jó ég, nem is tudtam, hogy megsérültetek – mondja az egyik nő a tutajon. – Mondanotok kellett volna.

– Minden rendben lesz, amint partra tudunk szállni, és remélhetőleg megtaláljuk az ápolónőket, akik ott voltak a fedélzeten – válaszolja Ena.

Figyelik, ahogy a nap zenitre hág.

– Több mint huszonnégy órája vagyunk a vízben – mondja egy férfi. – És egy csepp vizet sem ittunk.

Mindenki hallgat.

Már azelőtt meghallják a motort, hogy meglátnák a feléjük tartó hajót. Mivel nem tudják, kik közelednek, az utasok közül többen a vízbe csúsznak a tutajról.

A motorokat leállítva a hajó a billegő tutaj mellé húzódik. Ketten vannak rajta, az egyik olyan fiatal, hogy szinte még gyerek, a másik Johnnal lehet egyidős.

– Jó napot! Örülök, hogy magukra találtunk. Ez az angol légierő járműve. Felszállnak?

Több nő elsírja magát, a férfiak kezet nyújtanak, hogy megrázzák megmentőik kezét.

– Melyik hajóról jöttek?

– A Vyner Brooke-ról.

– Sajnálom. Adja át először a kicsit! – mondja az idősebb katona, és June-ra mutat, aki még mindig Enába kapaszkodik.

Ena megpróbálja lefejteni June karját a nyakából, de a kislány szorosan csimpaszkodik belé, és arcát Ena nyakába temeti.

– Minden rendben, June. Csak átadlak a kedves tisztnek. Megyek utánad, ne aggódj!

– Nem lehetne gyorsabban? – szólal meg az egyik nő, és megpróbál felkapaszkodni.

– Maradjon a tutajon, asszonyom, előbb a gyereket vesszük fel – mondja neki a katona.

June hagyja, hogy felemeljék a hajóra, a többiek gyorsan követik. A tutajtól finoman ellökve magukat a hajó nekirugaszkodik, és elindul a szárazföld felé. Norah nézi, ahogy a tutajuk eltűnik. Megmentette őket a tengertől, a feladatát elvégezte.

– Víz? – krákog John.

– Ó, bocsánat – mondja a katona, és átnyújt neki egy kulacsot. – Adja körbe!

John iszik egy kortyot, és a kulacsot sietve körbeadják, alig-alig csillapítva a szomjukat.

– Találtak más túlélőket is? – kérdezi John.

– A Vyner Brooke-ról nem.

– Hová visznek minket?

– Attól tartok, nincs sok választásunk. Mentok nincs messze, elvisszük önöket a mólóhoz. Sajnálom, hogy ezt kell mondanom, de átadjuk önöket a japánoknak.

A csoportból félelem és düh kiáltásai hallatszanak. Hogyan adhatják ezek az emberek őket az ellenség kezére, annak a hadseregnek, amely elpusztította a hajójukat, és a levegőből géppuskázta a civileket?

– Nem maradhatnánk önökkel? Nem hagyhatnak csak úgy magunkra minket a japánok között – mondja Norah döbbenten.

– Körül vagyunk véve. Ha együtt kapnak el minket, akkor tényleg bajba kerülnek. Ez minden, amit tehetünk, sajnálom, én…

A katonának nem kell befejeznie a mondatot. A csoport elhallgat. Legalább némi megkönnyebbülést jelent, hogy végre megmenekültek a vízből.

– Itt van előttünk a móló. Egyenesen, nagy sebességgel érkezünk, kérem, szálljanak ki, amilyen gyorsan csak tudnak, hogy mielőbb továbbindulhassunk.

A hajó lassítani kezd, ahogy a szoros kanyarulatához közelednek. Egy hosszú mólót látnak, amely a szárazföldről nyúlik a tengerbe.

– Gyerünk, gyerünk, gyorsan! – kiáltja az idősebb katona fiatal kollégájának, aki a hajót irányítja.

A túlélők visszazökkennek az üléseikbe, miközben a csónak nagy sebességgel ront előre. Egy csattanással a mólónak csapódnak, közvetlenül a kiszállásokkor használt falétra mellett.

– Gyorsan, gyorsan. – A katona egy fiatalemberre mutat. – Menjen fel, és átadom June-t! Ugye ez a neved, drágám?

A kislány bólint.

– Segítsenek neki, aztán a többieknek, ahogy kiteszem őket. Most nagyon gyorsnak kell lennünk.

A férfi felmászik a létrán, June pedig remegő lábbal, de korára rácáfoló bátorsággal és elszántsággal igyekszik felfelé. Ena követi, megbotlik a lépcsőn, a lába erőtlen a vízben töltött órák után. Felszakadt keze kínzón sajog, ahogy megkapaszkodik minden egyes lépcsőfokban. Ahogy az utolsó túlélők felküzdik magukat a létrán a mólóra, kiabálást hallanak, és léptek dübörögnek feléjük.

– Gyerünk, gyerünk! – kiáltja a katona, és feltolja az utasai maradékát a létrára.

Amint az utolsó ember a legalsó fokra teszi a kezét, a fiatalember beindítja a motort. A golyózápor elkergeti őket. Amikor a mólóra érnek, Ena, Norah és John a japán katonákat bámulja, akik még mindig feléjük rohannak, és a távozó tengerészekre lőnek. A katonákon túl látják, hogy a mólón más túlélők is ülnek, bőröndjeiken és ládákon kuporognak, és rémülten nézik a jelenetet, rettegve, hogy az újonnan érkezetteket mindjárt lelövik. A csónak eltűnik a kanyarban. A japán katonák megfordulnak, és visszasétálnak arra, amerről jöttek, a Vyner Brooke túlélőit ott hagyják, hadd tűnődjenek, mi történik ezután.

– Azt hiszem, csak ülünk itt és várunk, mint mindenki – véli John.

[2] A Waltzing Matilda Ausztrália legnépszerűbb dala, melynek szövegét Banjo Paterson, az ausztrálok nemzeti költője írta 1895-ben. Magyar fordítását még ugyanabban az évben Terebess Gábor készítette.

3. fejezet

Mentok, Indonézia

1942. február

– Van ott valaki?

Ahogy a nap eltűnt a horizonton, Nesta egyre beljebb merészkedett a dzsungelben, lassan, csendesen haladt, minden érzékével figyelt, minden hangra összerezzent. A dzsungel lármás volt, madarak motoztak az ágak között, szél tépte a fákat, rovarok zizzentek. Ám most emberi hangot hall, majd öklendezést, fulladozást, újra és újra.