AMTAK E-KÖNYVEK

DICKENS, CHARLES

KÉT VÁROS REGÉNYE

FORDÍTOTTA
KARINTHY FRIGYES

AMTAK Bt, 2023

Cop. AMTAK Bt, 2023

Sorozatszerkesztő: Varsányi József

Grafikai tervező: Vári Gabriella

ISBN 978-615-6632-31-9

Kiadó: AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

+36 20 218 6762 amtakbt@gmail.com www.amtak.hu

Látogasson el megújult honlapunkra, ahol rengeteg új kiadvány várja nagy árkedvezményekkel!

Próbálja ki pendrive-könyveinket is! Minek rakná tele lakását zsúfolt könyvespolcokkal, ha egy albumban elfér egy teljes könyvszekrény anyaga? Bármikor elővehető, könnyen kezelhető, és nem foglalja a tárhelyét sem. Kiadónktól rendelve egységesen 2.500 Ft/db, amin elfér akár sokezer oldal, és az ár tartalmazza a postaköltséget is. Laptopról vagy megfelelő csatlakozóval telefonról is olvasható.

Készült: AMTAK Bt, Budaörs

DICKENS, CHARLES

KÉT VÁROS REGÉNYE

FORDITOTTA
KARINTHY FRIGYES

Tartalom

DICKENS, CHARLES

KÉT VÁROS REGÉNYE

FORDITOTTA KARINTHY FRIGYES

DICKENS, CHARLES

KÉT VÁROS REGÉNYE

FORDÍTOTTA KARINTHY FRIGYES

Két város

ELSŐ KÖNYV. VISSZA AZ ÉLETBE

I. FEJEZET A kor

II. FEJEZET A posta

III. FEJEZET Éjjeli árnyék

IV. FEJEZET Előkészületek

V. FEJEZET A borozó

VI. FEJEZET A cipész

MÁSODIK KÖNYV ARANYFONÁL

I. FEJEZET Öt esztendővel később

II. FEJEZET Látomás

III. FEJEZET Csalódás

IV. FEJEZET Gratulálnak

V. FEJEZET A Sakál

VI. FEJEZET "Sokszázan"

VII. FEJEZET Márki úr a városban

VIII. FEJEZET Márki úr falun

IX. FEJEZET Gorgonfej

X. FEJEZET Két ígéret

XI. FEJEZET Igy fest a jóbarát

XII. FEJEZET Finom úriember

XIII. FEJEZET Nem finom úriember

XIV. FEJEZET Becsületes kereskedő

XV. FEJEZET Valamit kötnek

XVI. FEJEZET Még mindig kötik

XVII. FEJEZET Éjjel

XVIII. FEJEZET Kilenc nap

XIX. FEJEZET Véleményt kérnek

XX. FEJEZET Egy másik kérés

XXI. FEJEZET Léptek visszhangja

XXII. FEJEZ Árad a tenger

XXIII. FEJEZET Árad a tűz

XXIV. FEJEZET Vonz a szirt

HARMADIK KÖNYV VIHAR NYOMÁBAN

I. FEJEZET Titokban

II. FEJEZET Malomkő

III. FEJEZET Árnyék

IV. FEJEZET Aki állja a vihart

V. FEJEZET A favágó

VI. FEJEZET Győzelem

VII. FEJEZET Kopognak

VIII. FEJEZET Kézben a kártya

IX. FEJEZET Vége a játéknak

X. FEJEZET Mit takart az árnyék

XI. FEJEZET Alkonyodik

XII. FEJEZET Sötétség

XIII. FEJEZET Ötvenkettő

XIV. FEJEZET Már nem kötnek

XV. FEJEZET Elhalt a visszhang

Két város

Párizsban, s a világ más nagyvárosaiban is, a világháború után monumentális szobrokat állítottak az "ismeretlen katoná"-nak. Ama millió és még sok millió egyszerű közlegényt jelképezik ezek a szobrok, akinek sírjáról még a felirat is hiányzik, akiket tömegestül temettek el, akikről, egyenkint és külön-külön, semmit se tudunk, a nevüket se - csak azt, hogy voltak, szenvedtek és meghaltak.

Dickens minden regénye egy-egy Pantheonnak tekinthető, örökéletű és érvényű hatalmas szobrokkal telve - és ezek az örökéletű és hibátlan remekművei a lángész emberábrázoló ihletének egytől-egyig ilyen "ismeretlen katonái" az élet véres és könnyes és mosolyos háborújának. "Ismeretlen Lelkek Pantheonja", ez lehetne a gyűjtőcíme Dickens összegyűjtött műveinek, - az ő hősei nem királyok és hercegek, nem a bámulat és népszerűség dicsfényének figurái. Egyszerű lelkek ők, kis emberek, lent élnek a homályban, közöttünk, körülöttünk és mögöttünk, - ismerősök, akikkel naponta találkoztunk s nem tudtunk róluk semmit, mellettünk élték le életüket s beszéltünk velük, s mégis, sejtelmünk se volt sorsuk mélységes tragikomédiájáról, míg a világirodalom legjobb szívű zsenije fel nem emelte őket hatalmas tenyerére, hogy millió és millió ember ámulva és boldog, nevető könnyel, könnyes mosollyal felismerje bennük önmagát és felebarátját. Azóta mondjuk, mintegy elismervén ezzel a csodát, hogy a valóságot a művészet teremti, - azóta mondjuk eleven emberekre "ez egy Dickens-figura", "ez Heep Urias", "ez Micawber úr", "ez az öreg Dombey".

Az ismeretlen, kicsiny sorsok történetének hátteréül Dickens rendesen békés, munkás korok tarka vásznát használta fel, - e szürkévé összeolvadó sokszínűségben legjobban érvényesültek a körvonalak.

Ez az itt következő regénye talán az egyetlen kivétel.

A háttér itt rettenetes tűzvész véres és vörös, az egész égboltot lángbaborító lobogása. Az emberi történelem legizgalmasabb, legdöbbenetesebb fejezete: francia forradalom.

A két város: Párizs és London.

Az egyik tűzben áll, - cifra palotáinak recsegő, összeomló látványát magasra emeli valami véres délibáb, - Európa szörnyűködve nézi. A másik hűvösen, hidegen, keményen áll közvetlen közelében, mint a sziklafal, - a repülő szikrafelhők átcsapnak fölötte. Veszélyben az egész világ, csak Anglia nem.

Csupa gőg és fölény.

S íme, kemény és tűzálló falai mögött mégis ott hord már szíve alatt két csendes, halkszavú angol anya két csírázó szívet és értelmet, - két eljövendő művész szívét és értelmét, akik legjobban meg fogják érteni a vonagló Város szenvedését, - az egyik Carlyle Tamás, a másik Dickens.

Carlylenek, a "Francia forradalom" tudósának és költőjének mélységes megértése lebeg a Két Város romantikája fölött is, - ami benne történelem, az szemléletben rokon a nagy rokonával. Ami pedig regény, az rokon mindennel, amit Dickens valaha irt, - eleven emberi szívek költött csodája. Történelem és regényesség, valódi hősök és képzelt emberek úgy olvadnak össze, úgy keverednek eggyé, mint valami hatalmas körképben, ahol a márványból faragott, megtapintható tartó oszlopokat és figurákat és kariatidokat nem tudod elválasztani a festett ábráktól, - a művészet tartalma elevenebbé varázsolja a Sohase létezettet, mint amilyennek a Létezőt látja káprázó szemed.

Dickens, akit kis idők nagy tanújának lehetne nevezni, ebben a művében megmutatta, hogy a nagy időknek is méltó krónikása tudott volna lenni.

Karinthy Frigyes.

ELSŐ KÖNYV.
VISSZA AZ ÉLETBE

I. FEJEZET
A kor

Azok voltak a legjobb idők; azok voltak a legrosszabb idők. A bölcsesség kora volt az; meg a bolondság kora. A hit korszaka; a hitetlenség korszaka. A Világosság ideje; a Sötétség ideje. A remény tavasza; a kétségbeesés tele. Előttünk volt még minden; nem volt már előttünk semmi. Mind egyenesen a Mennyországba indultunk; vagy ellenkező irányba. Röviden: annyiból volt az a kor a miénkhez hasonlatos, hogy leghangosabb nagyságairól - jóban-rosszban - csak áradozó szuperlativuszokban szabadott beszélni.

Anglia trónján nagy állkapcsú király és csúnya királyné ült akkor. Franciaország trónján nagy állkapcsú király ült és széparcú királyné. Mindkét országban kristálytisztán állott az állam lordjai, a kenyerek és halak őrzői előtt, hogy a dolgok rendje örökre meg van állapítva.

Urunk ezerhétszázhetvenötödik évét élték akkor az emberek. A nagy szellemi fellendülések korát élték Angliában, akárcsak most. Mrs. Southcott szerencsésen elérte drága huszonötödik születésnapját. A testőrség egy délceg tagja hirdette ki e csodás eseményt, prófétai ihlettel jósolván meg, hogy emiatt falják majd fel Londont és a Westminstert. A hírhedt Cock-Lanei szellem csak ugy kopogott és hagyott titkos üzeneteket maga után, mint az elmult év hirhedt szellemei és jelenései (mindkettőben természetfölöttien kevés volt az eredetiség). Az események világi rendjéről hírek érkeztek a Koronához és az angol néphez: britt alattvalók, teszem föl, kongresszust tartottak Amerikában s bizony elég furcsa: olyan fontos következményei lettek ennek a kongresszusnak az egész emberi fajra nézve, melyek tulszárnyalták az összes eddigi kisértetekről és jelenésekről szóló hírecskéket.

Franciaország kevésbbé volt szerencsés helyzetben, ami a kisértet-históriákat illeti. Nem volt annyi kisértete, mint a vérttel és háromszögű kalpaggal ellátott testvérországnak. Franciaország papírpénzt nyomott és költötte vígan. Keresztény lelkipásztorainak vezetése mellett ilyesmivel mulatta magát. Azzal is mulatta magát, hogy elitélt egy ifjút. Kezét levágták, a nyelvét darabonként tépték ki és elevenen elégették. Azért, mert nem térdelt le szakadó esőben, mikor előtte - vagy ötven jardnyira - egy mocskos barát-menet haladt el. Nem tisztelgett kellő időben. Az úgy volt akkortájt, hogy Franciaország és Norvégia erdeiben lassúdan nőttek a fák; olyan fák nőttek, amelyeket a Sors, a nagy erdész, arra szemelt ki, hogy elúszanak a vízen és deszkákra hasogattassanak. Olyan deszkákra, amikből bizonyos faalkotmányt kellett készíteni. Zsák mögötte; kés szelte át ez alkotmányt, a történelem szörnye volt. Páris környékén, összeeszkábált munkásházak ereszei alatt esőtől, vihartól mocskos járműveket védelmeztek. A járművekre a disznók telepedtek rá, baromfi piszkolta őket. Halál, a Gazda, ezeket készítgette már előre: kellettek szerszámnak a Forradalomba, rendet vágni. Az ám; csakhogy az Erdész, meg a Gazda - bár a munkájuk szakadatlan - nem lármáznak. Nem hallotta őket senki, amint ködbeburkoltan haladtak előre. Ha pedig valaki gyanítani merte volna a létezésüket, az annyit jelentett volna, hogy istentelen atheista, gyilkos áruló.

A rend és a jogvédelem akkor se tengett úgy túl Angliában, hogy büszkén és fennen hirdetni kellett volna. Felfegyverkezett emberek csúnya rablógyilkosságokat szoktak ottan elkövetni. Magában a fővárosban egyik éjjel se múlott el rablás, betörés nélkül. A családokat figyelmeztették: mielőtt elhagyják a várost, helyesen cselekszenek, ha a bútoraikat szépen beraktározzák a kárpitos biztos helyiségeibe. A sötétség rablólovagja nappal tisztességes kereskedő volt a City-ben. Ha valamelyik kereskedő-pajtása felismerte kartársát az éjjeli támadó "Kapitány úrban", nosza hamarosan keresztüllőtték a koponyáját a jó emlékezőtehetsége miatt, aztán otthagyták az út közepén. Minden sarkon tolvaj várakozott a postásra, postakocsira. Hét tolvaj; ha a vezető hármat lelőtt közülük, a negyedik őt lőtte le. "Miért nem volt rendesen felfegyverkezve?"; mondták és nyugodtan kirabolták a postát. Ama pompás nagyhatalom, London Lord Mayor-ja, egy közönséges útonállónak esett áldozatul: e szemtelen teljes kísérete előtt fosztotta ki a lordot Turnham Green-ben. A londoni börtönök rabjai közelharcokat vívtak a börtönőreikkel. A törvény hatalmasai nehéz ágyukkal lövöldöztettek rájuk: jó vastag, töltényre, golyóra szerkesztett ágyukkal. Az udvar pompás termeiben a tolvajok lelopkodták a gyémántkereszteket a nemes lordok nyakáról. A muskétások St. Giles-ben rakásra ölték a csempészeket. Igen ám, de a csőcselék viszont a muskétásokra lövöldözött. Ezeket a dolgokat pedig általában mindenki nagyjából rendbenlevőnek találta. Azontúl sohse volt munka nélkül az akasztófamester, a hóhér úr. Amit ő árult, az keresett árucikk volt. Hol különböző bűnözők egész sorát vette kezelésbe, hol a kedden elfogott betörők baját látta el szombatra virradóra. Hol Newgate mellett máglyán égette el az embereket, hol pedig a Westminster Hall előtt röpiratokat fektetett a máglyára. Ma a minden hájjal megkent, többszörös rablógyilkost húzta fel, holnap a szegény tehetetlent, aki két pencet lopott el a kis parasztgyerektől.

Ilyen és hasonló dolgok estek a jó öreg ezerhétszázhetvetnötös esztendőben, előtte és utána. Ilyen események között dolgozott szünet nélkül az a bizonyos Erdész, meg a Gazda. Ilyen események közt éldegélt a két nagy állkapcsú király, a csúnya, meg a széparcú királyné. Isteni jogaikat és jogaraikat magasan tartották ég felé. Magasra emelte őket a derék Ezerhétszázhetvenötödik esztendő. Kisemberek milliói körülöttük - e történet hősei köztük - mendegéltek, mind előre, a rájuk váró úton.

II. FEJEZET
A posta

Péntek éjjel, jó későn novemberben, a doveri országút fehérlett azoknak az embereknek egyike előtt, akik e történet hősei lesznek. Ő úgy látta, hogy a doveri országút elmarad a doveri postakocsi mögött s Shooter's Hill közeledik. Dombon haladt felfelé a sárban a posta mellett a többi utasokkal együtt. Nem mintha kedvelték volna a gyalogsétát. De a jármű, ami a postát hozta, a felszerelés, a kapaszkodás mind olyan keservesen nehézkes volt, és a lovak, szegények, úgyis háromszor akadtak meg már eddig. Úgy festettek a sárban, mintha az volna a szándékuk, hogy a kocsit ne előrevigyék, hanem visszatolják Blackheath-be. A kocsis, a vezető, meg az ostor: ezek hárman azonban, úgy látszik, tudták, hogy némelyek állítása szerint a lelketlen állat olyikában Ész van. Tudván ezt, megkettőzték óvatosságukat, figyelmüket: az állatoknak be kellett adni a derekukat és ügettek tovább a kötelesség útján.

Folyt róluk a víz, a verejték; még a farkuk is remegett. Mind előre, a vastag, nehéz sárban. Szirteken akadt fenn néhol a jármű, meg a lovak: mintha mindkettő eresztékeiben szétmálni akart volna. A kocsis itt-ott megállította az egész karavánt. "Úgy-u-úgy ni; hé-hó, u-u-úgy ni!" az elsőnek befogott vezetőló megrázta a fejét az összes vizekkel együtt - mintha nyomatékosan tiltakozni akart volna az ellen, hogy ezt a kocsit fel lehessen vinni erre a dombra. Mikor a ló igy felágaskodott, az utas - mint ideges ember - összerázkódott és megzavarodott.

Gőzölgő köd ülte meg a vidéket. Fel, egész a dombtetőig, mint valami rossz szellem, úgy feküdte meg a földet. Mintha nyugodalmat keresne, de nem találna. Ragadós, hideg, csúnya köd. Ködhullámok kóvályogtak a levegőben; egyik ködfelhő belegomolygott a másikba. Úgy festett az egész, mint valami egészségtelen tenger. És olyan vastag volt, hogy a postakocsi lámpáin kívül alig látott valamit az ember. Talán néhány yardnyi utat. Még a lovak gőzölgő párája ködlött bele a ködbe. Köd előttem, köd utánam.

Nem az volt az egyetlen utas, akit említettünk. Még két másik is igyekezett vele együtt dombnak felfelé. Mind a három egész fülig be volt takarózva, gombolkozva. A lábukon nehéz csizma. Egyik se tudta volna megmondani a másikról, hogy milyen is tulajdonképen. Hiszen nem látott belőle semmit. De nem csak a testük; a lelkük is teljességgel be volt burkolózva. Akkortájt az utasok nem voltak közlékenyek. Féltek egymástól. Hisz akárki lehetett az a valaki, az az útitárs. Talán rabló maga is, vagy valamelyik rablóbandának a tagja. Minden postakocsiállomáson, minden ivóban szép számmal voltak ott a "Captain", a rablókapitányok kisérői, titkos ügynökei. Sokszor cinkos volt maga a "landlord", a gazda. Rongyos, nyomorult vityillók "landlordja". Ahogy a doveri posta kocsisa ott ült a magas bakon, ezen a bizonyos pénteki, novemberi éjjelen, egymáshoz veregette a lábát, hogy ne fázzon, a kezében a kantár, a zsebében a pisztoly, mindezek dacára aggodalmasan pillantgatott köröskörül.

Igy haladt előre, a rendes kerékvágásban, sőt a rendes és megszokott lelkiállapot mellett, a doveri posta. A vezető félt az utasoktól, az utasok féltek a vezetőtől. Az utasok azonfelül egymástól is féltek. Félt itt mindenki egymástól; a kocsis senkiben sem volt biztos, csak sajátmagában és a lovaiban. A lovak voltak azok, akikhez jólélekkel és nyugodt lelkiismerettel fordulhatott. Csak ővelük lehetett itt szót váltani. Előttük idézni lehetett az ó- és az újtestamentumot káromkodások alakjában.

- Hó-ó-ó-Joe! - mondta a kocsis. - No még egyet, te keshedt dög, oszt fenn vagyunk a tetőn. Hiszen elegembe került, amig felhajszoltalak, te-te-e! Joe!

- Halló, - felelt a vezető.

- Hány óra lehet szerinted?

- Tizenegy óra után lehet.

- Jó Isten, - fakadt ki a megkínzott kocsis, - és Shooter-nek még nyoma sincs! Ne-te-e! He-ej! Előre!

Az első, indulatos lovat jól oldalba találta az ostor; felszökkent, nyomába a másik három. Nekifeszült újra a doveri posta. Az utasok csizmái nagyokat fröccsentek a sárban. Mikor a postakocsi megállt, az utasok is megálltak és mellette maradtak. Ha hármuk közül egyiknek is eszébe jutott volna, hogy egy kicsit előrehívja az egyik társát, menetelésre: biztos, hogy ott nyomban lelövik, mint rablógyilkos-gyanúsat.

Az utolsó nekifeszülés felvitte a kocsit a dombra. A lovak megálltak, hogy lélekzetet vegyenek. A vezető leszállt, hogy a kerekeket a lejtős útra igazítsa be. Kinyitotta a kocsi ajtaját, hadd menjenek be az utasok.

- Pszt, Joe, te! - kiáltott le magas bakjáról hozzá figyelmeztető hangon a kocsis.

- Mi az, Tom?

Hallgatóztak.

- Valaki utánunk vágtat, aszondom, Joe.

- Még pedig galoppban, Tom. - A vezető otthagyta az ajtót és felült a helyére. - Uraim! A király nevében!

S védelmi állásba helyezkedett.

Az az utas, akiről előbb szóltunk, a kocsi lépcsőjére hágott fel éppen. Szorosan mögötte a két másik; azok is utána akartak a kocsiba kerülkőzni. Ezek mind a hárman a kocsisról a vezetőre néztek, a vezetőről pedig a kocsisra. A kocsis meg a vezető szépen visszanéztek rájuk. Még a temperamentumos első ló is a füleit hegyezte. Vissza-visszapillantgatott és már nem akarta felboritani a kocsit.

Csend lett; a kerekek megszűntek dübörögni és zakatolni. És mert az éjszaka is csöndes volt, annál nagyobb lett a nyugalom köröskörül. Különös zajt csak a lovak lihegése okozott. Mintha lázas volna a kocsi. Az utasok szíve olyan hangosan dobogott, hogy egyik talán meg is hallotta a másikét. A hirtelen beállott csend kicsit ijesztő volt. Mindenki visszatartotta a lélekzetét és a várakozástól gyorsabban keringett a vér pulzusaikban.

Csakugyan, gyors galoppban, vágtatva, majdnem őrült sebességgel igyekezett utánuk valaki.

- Á-á-hállj! - énekelte a vezető, amennyire csak bömbölni bírt. - Ki van ott! Állj, mert lövök!

A csendet hirtelen megtörték. Hangos, bugyborékoló hang. Egy férfi hangja. A ködből:

- Az a doveri posta ott?

- Mi köze ahhoz magának? - vágta vissza a vezető. - Kicsoda maga?

- Az a doveri posta?

- Minek akarja azt maga tudni?

- Egy utast keresek, ha ott van.

- Micsoda utast?

- Mr. Jarvis Lorry-t.

Az a bizonyos utas, akiről előbb szólottunk, rögtön kimutatta, hogy ez az ő neve. A vezető, a kocsis meg a többi utasok gyanakodva mérték végig.

- Csak maradjanak ott, ahol vannak, - süvöltötte bele a ködbe a vezető. - Ha megtévedek valahogy, soha többé jóvá nem tehetem. Hát csak azért. A Lorry névre hallgató gentleman pedig feleljen és valljon egyenesen szint.

- Mi az? - felelt szelíd, majdnem remegő hangon az utas. - Ki keres? Tán csak nem Jerry?

- Nekem nem tetszik ennek a Jerry-nek a hangja, ha csakugyan Jerry ő, - mormogott a vezető a szakállába. - Gorombább hangja van ennek a Jerry-nek, semmint helyénvaló lenne.

- Az vagyok, Mr. Lorry.

- No mi baj?

- Üzenettel küldtek utána. A T. & Co.

- Ismerem a küldöncöt, vezető úr, - mondta Mr. Lorry. Lemászott az útra. Hátulról a két másik utas kevésbbé udvariasan, mint inkább gyorsan tuszkolták kifelé. Rögtön rá vissza is húzódtak a kocsiba és erőteljesen becsukták az ajtót. Még az ablakot is lehúzták. - Engedjék ide azt az embert. Rendben van a dolog igy, Mr. Lorry?

- Eddig esetleg rendben van, ha nem lenne, én tehetek arról is, ha kell, - morgott a vezető. - Hallja, maga!

- No! Hallja, maga! - bugyborékolt Jerry még erősebben.

- Jöjjön kicsit közelebb, hallja! Ha a nyerge vánkosfajta, akkor úgy vigyázzon, hogy a kezét ne vigye hozzá tulközel. Mert ha kicsit eltévedne a keze, akkor én ördöggé változom ám, ha pedig én ördöggé változom, akkor ólomból való ördög leszek. No; ugorjon közelebb!

Ló és lovas lassan közeledett a ködben. Megkerülte a postakocsit és odaállt a sárban tipegő utas mellé. Megállította a lovát; felpislantott a vezetőre és egy irattekercset nyújtott át az utasnak. A ló csupa hab volt alatta; piszok és sár fedte testét, de a lovasét is. Fejtől lábig sár voltak mindketten.

- Vezető! - szólt nyugodt, üzleti, biztonságos hangon az utas.

A vezető egy pillanatra sem tévesztette őket szem elől. Egyik keze töltött karabélyán; a másik felemelve. Úgy figyelte az újonnan érkezettet és röviden csak annyit mondott:

- Uram.

- Nem kell félni semmitől. Tellson bankjához tartozom. Hiszen tudja: a londoni Tellson-bank. Üzleti ügyben utazom Párisba. Emitt egy korona borravaló. Megengedi, hogy elolvassam ezt?

- Ha sietni tud vele, uram.

Az utas a postakocsi lámpájának a világánál olvasta: először csak magának, aztán hangosan:

- "Várja meg mademoisellet Dover-ben." No, nem hosszú, mi, vezető úr? Jerry! adja meg a választ, ennyit mondjon: "Vissza az életbe!"

Jerry zökkent egyet a nyergében.

- Bolond egy furcsa felelet! - vélte a legbugyborékolóbb hangján.

- Ennyit mondjon csak nekik, abból megértik, hogy megkaptam az üzenetüket. Annyi, mintha írtam volna. Siessen vissza! Jó éjt!

Az utas kinyitotta a postakocsi óvatosan lecsukott ajtaját és visszatért a többiekhez. Az utasok nem nagyon segítettek neki a kapaszkodásban. Titokban megtapogatták az erszényüket és az aranyóráikat a csizmaszárban. Aztán mindketten úgy tettek, mintha aludnának. Látszott rajtuk, hogy véglegesen elhatározták, hogy semmiben sem akarnak résztvenni.

Újra nekifeszültek a lovak. Ahogyan lefelé haladtak, a köd, ha lehetséges, még sűrűbbé vált. A vezető visszasüllyesztette a karabélyát a táskájába. Jól belepislantott a táskába; megnézte, rendben vannak-e az övében hordott pisztolyok; aztán az ülése mögött függő kisebb táska tartalmát vette szemlélőbe. Abban szerszámok voltak, fáklya, tapló. Fel volt szerelve: ha véletlenül el találja valaki oltani a lámpásait, - itt-ott előfordult akkortájt, - akkor csak vissza kellett vonulnia, a taplót ki kellett izzítania és igy könnyen jutott volna újra világossághoz. Ha egy kis szerencséje van, öt perc alatt kész a művelet.

- Tom! - suttogott a kocsiülésen át.

- No, Joe.

- Hallottad, mit üzentek ezek egymásnak?

- Hallottam, Joe.

- Mit gondolsz róla?

- Nem gondolok én semmit, Joe.

- Tiszta véletlen! - igy a vezető. - Mert én se gondoltam semmire.

Jerry ottmaradt; ködben, sötétben. Leszállt a lóról. Nemcsak azért, hogy kifáradt lovának könnyebbülést szerezzen. A sarat akarta letörölni ábrázatáról. Kalapjának pereméről leöntötte az esővizet. Lehetett fél gallon. Ott állt; rázta magáról a vizet, mindaddig, amig a postakocsit nem hallotta többé. Csend lett újra köröskörül; Jerry lassan haladt dombról lefelé.

- Galoppban jöttem Temple-barból. Hallod-e, vén csont, te Panna. Nem bízok a lábadban; majd csak ha újra síkra értünk. - A csúnyahangú küldönc végignézett a lován: - "Vissza az életbe!" Bolond egy fura üzenet. Látod, látod, miféle üzeneteket kell tenéked hordani, Jerry! Aszondom! Fene furcsa dolog lenne, Jerry, ha "Vissza az életbe!" azt jelentené, hogy te újra divatba jössz.

III. FEJEZET
Éjjeli árnyék

Pompás dolog, ha úgy elgondolja az ember, hogy minden egyes emberi teremtmény úgy van alkotva, hogy csupa sötét titok a másik előtt. Misztérium. Ha éjjel érkezem valamely nagy városba, milyen ünnepélyes érzés, átgondolás! Hogy azoknak a sötét házaknak mindegyikében mennyi titok! Hogy a házak lakásaiban minden szobának megvan a maga titka. Száz és száz kebelben, különböző szívek dobbannak; és sok szívben olyan képzeletek élnek, amelyeket titokban tartanak a szomszédos szív előtt. Szomorú és titokzatos ez; van benne valami a Halálból. Nem lapozhatom fel többé ezt a kedves könyvet, amit annyira szerettem. Azt a másikat el se olvashatom többé. Már soha bele nem pillanthatok abba a mélyvízű tóba, hová itt-ott tűz villant bele és olyankor mintha elásott kincsekre, drágakövekre vetne fényt. Bezárult a könyv; rugóra járt és többé nem nyílik; pedig alig olvastam egy oldalt. Örök jégbe burkolózott a tó, mikor legjavában villogott rajta a bűvös fénysugár. Úgy volt megírva. Én tudatlanul maradtam vissza a parton. Meghalt a barátom, meghalt a szomszédom. Meghalt a szerelmem, lelkem vigasza. Vele ment a titok, melyik benne élt. Mint ahogy én is magammal viszem majd az enyémet. Valamennyi temetőjében voltam ennek a városnak - nem láttam egy olyan örök alvót sem, aki titokzatosabb lett volna a járókelő élőknél. Lelkük legmélyén titkok; olyan titok vagyok én is nekik.

Bizony, ezt a titokzatos örökséget csak úgy vitte magával a lóháton ülő küldönc, mint a király, a miniszterelnök, vagy London leggazdagabb kereskedője. Vitte magával ezt a titkot a postakocsiba bezárt három utas. Titkok voltak ők egymásnak, ott a rozoga határ mélyén. Mintha valamennyien a saját hatosfogatukban ültek volna, olyan ismeretlenek voltak egymás előtt - mintha egy ország területe állott volna közéjük.

A futár könnyű lépéssel igyekezett visszafelé. Igaz, hogy a borozóknál mindig megállt és mindig fel is hajtott valamit. Azonban igyekezett, hogy észnél maradjon és hogy a kalapjának a karimája jól eltakarja az arcát. Valahogy igen összeillett a szeme a kalapjával. Mindkettőnek kívülről fekete volt a színe és egyik se volt áttetsző. Egyiknek se volt valami különös a formája és mindkettő túlközel volt egymáshoz. Mintha attól tartottak volna, hogy külön-külön bajba kerülnek; jobb lesz szépen együtt maradni. Sötét, morc volt mind a kettő. A kalap háromszögletű; az ember a nyakát és az állát vastag sállal csavarta körül. Majdnem a térdéig ért ez a sál. Mikor inni készült, ennek az öltönydarabnak a felső részét letolta magáról. De mihelyt lenn volt az itóka, újra körülbástyázta a nyakát.

- Az nem úgy van, Jerry, - morfondírozott magában, mikor újra úton volt. - Nem való neked az ilyesmi, Jerry. Hiszen te tisztességes kereskedőember vagy, Jerry; az ilyesmi nem illik tehozzád. Nem a te branchod. Még hogy "Vissza az...!". Isten engem úgy segéljen, az az ember ivott!

Annyira kihozta sodrából a rábízott üzenet, hogy sokszor a lélekzete állt el bele. Itt-ott fel kellett hogy vegye a kalapját, hogy megvakarhassa a fejét. A feje teteje kopasz volt; a többi része merev, fekete sörtével benőve. Lefelé, az a haj úgy belenőtt a homlokába, hogy majdnem az orrát érte. Az egész úgy festett inkább, mint valami szerszám, semmint hajjal benőtt koponya.

Ügetett tehát visszafelé az üzenettel, amelyet a Tellson-bank éjjeli őrének volt átadandó, ki a portás páholyában várt rá. Ez az ember arra volt hivatva, hogy az üzenetet valamivel odébb, belül az épületben, adja tovább, felsőbb hatalmaknak. Ahogy az ügetőt az éjjel árnyai mindjobban beburkolták, az ő esze is mindjobban burkolózott be az üzenet rejtelmes mivoltába. Talán a kanca is - a saját módján - a dolog megfejtésén fáradozott. És aligha találhatott kellő magyarázatot, mert ijedten hőkölt vissza minden sarkon.

Közben, ellenkező irányban, a rozoga postakocsi nekifeszült az éjszakának unalmas útján, benn a három egymás előtt és talán sajátmaga előtt is titokzatos, kifürkészhetetlen utassal. Ők is titkokat kerestek az éjjeli ködben. Bolyongó gondolataik messze-messze kalandoztak el.

Talán a Tellson-bankra gondoltak az utasok. A bank utasa egyik karját áthajtotta a bőrülés támláján, beleszorult a sarokba, félig lehunyt szemmel bólogatott. A jármű kis ablakain beködlött a lámpák világa. Talán valamennyien a bankra gondoltak; az átellenben ülő két utas fülében a postakocsi kerekeinek kattogása talán pénzcsörgéssé változott. Több váltót óvatoltak le pár perc alatt, mint a Tellson-bank egy év alatt, valamennyi bel- és külföldi összeköttetéseivel egyetemben. Istenem, Tellson-nál a vastag földalatti páncélszobák. Micsoda titokzatos kincsek lehetnek ott felhalmozva - ez az átellenben ülő utas biztosan mind ismeri e titkokat. (Csakugyan jól ismerte őket.) Az utas alakja most úgy imbolygott elöttük, hatalmas kulcscsomóval és a gyertyák imbolygó fénye vet a kincsekre világot... Megvan minden; biztonságban van minden, jól el van zárva. Mint ahogy utoljára látott mindent.

A bank utasát sem hagyta el a bank képe egy pillanatra sem. Vele volt egész éjjel s bár (mint ahogy fájdalomcsillapitó alatt valahogy mégis mindig érzi az ember a fájdalmat) úgy érezte, hogy nemcsak a bank van vele, hanem a postakocsi is, másféle gondolatok is keringtek a fejében és azok is szűnni nem akaróan vették körül. Ő most útban van, hogy valakit kiásson a sírjából.

Az ám, de mennyi arc kóvályog előtte! Melyik is hát annak az elásott embernek az igazi arca? Nem lehet azt kivenni, mikor mindenre úgy ráfekszik az éjjel. Az arcok azonban egyben megegyeztek: egy negyvenötéves férfi arca és valamennyi csak abban különbözött egymástól, hogy más meg más volt rajta a kifejezés. Ugyanazt az arcot száz kifejezés barázdálta végig: volt ott minden a gyűrődött, kísérteties vonásokon: büszkeség, megvetés, vad dac, odaadás, könyörgés, fohászkodás, - az arc sokszor volt beesett, a szemek elfénytelenedtek - halálravált a pillantás, lehanyatlott a kéz. De mindegyik szenvedély alatt is egy-ugyanaz maradt az arc és mind ez arcok idő előtt elfakultnak, halványnak látszottak. A mind újból feltolakodó kísértetet százszor is megkérdezte az álmodó utas:

- Mióta vagy eltemetve?

A felelet mindig ugyanaz:

- Már majdnem tizennyolc éve.

- Feladtál már minden reményt arra, hogy mégis kiásnak?

- Rég feladtam.

- Tudod, hogy visszahívnak az életbe?

- Úgy mondják.

- Remélem, örülsz, hogy élsz?

- Nem mondhatnám.

- Mutassam meg őt neked? Látni akarod?

Erre a kérdésre mindig más és ellentmondó volt a felelet. Sokszor igy hangzott az elhaló válasz: - Ne siess! Megölne, ha most látnám őt! - Sokszor a feleletet elfojtotta a gyöngéd könnyek árja és mintha annyit mondott volna csak: - Vigyetek el hozzá! - Máskor a felelet vad, ideges, idegen volt, csak igy: - Én nem is ismerem őt. Nem értem az egészet.

Ilyen képzeletbeli diskurzus után az utas újra képzeletében ásni kezd - ásni - ásni - mind mélyebbre. Hol ásóval, hol egy nagy kulccsal, hol a körmeivel - ki kell ásni azt a szerencsétlent. No; kinn van. Az arca, a haja csupa rög. Hirtelen porrá esik szét. Ilyenkor hirtelen magához tér az utas. Lejjebb húzza az ablakot; kitartja az arcát. Hadd érje a valóság: szakadjon rá az eső, csípje a dér, a szél, a köd.

De még mikor kinyilt szemmel bámul is bele a ködbe és az esőbe, a lámpák imbolygó világába, az ut két oldalán el-elmaradó mérföldkövekre - a külső éjjel sötét árnyai rátelepszenek a lélek éjjelének még komorabb árnyaira. Temple Bar mellett a bank... micsoda forgalom az elmúlt napon - a páncélszobák - gyorsküldönccel üzenetet küldtek utána - az adott felelet - ittmaradt minden. És mindennek a kellős közepéből emelkedik ki a kísérteties arc - ő meg mind újra, mind újra kérdi, faggatja:

- Mióta vagy eltemetve?

- Majdnem tizennyolc esztendeje.

- Remélem, örülsz, hogy feltámadsz?

- Nem mondhatnám.

Ássunk - ássunk - ássunk - mindaddig, míg az átellenben ülő utasok egyike türelmetlen mozdulatot tesz. Fel kell húzni az ablakot. Ki kell nyújtani a kart. Még szunnyad a két alak, ott, előtte. Végtére elveszti őket lelki szeme elől és ők is a bank és a sir álomvilágába törpülnek.

- Mióta vagy eltemetve?

- Közel tizennyolc esztendeje.

- Már feladtál minden reményt, hogy valaha is kiásnak?

- Rég feladtam.

Az agyvelejében érzi a szavakat - olyan tisztán hallja őket, amilyen tisztán csak emberi kimondott szót valaha is hallott. A fáradt utas hirtelen arra eszmél, hogy megvirradt. Az éjjel árnyai elrebbentek.

Kitárja az ablakot és a felkelő napba mered. Frissen szántott földek; amott az eke, otthagyták tegnap este, mikor az igából kifogták a lovakat. Amott egy kis erdő; még ég rajta az ősz sok piros és barna, égő levele. Hideg volt a föld és nedves, de az égboltozat tiszta és derűs. Szélesen, nyugodtan és ragyogva kelt fel a nap.

- Tizennyolc esztendő! - az utas belenézett a napba. - Te, Nap kegyes alkotója! Tizennyolc esztendeig! Elevenen eltemetve!

IV. FEJEZET
Előkészületek

Biztonságosan megérkezett a posta Doverbe. A délelőtt folyamán a Royal George-szálló portása nyitotta ki az ajtaját; mindig ő szokta. E ténykedése bizonyos ceremóniával járt; hiszen igy, féligmeddig télidőben, Londonból a postajárat érkezése kis eseményszámba ment. A kalandos természetű utasoknak gratulálni illett.

De már csak egyetlen kalandos utast kellett meggratulálni. A másik kettőt letették valahol útközben. Azok már régebben rendeltetési helyükön voltak. A kocsi belseje meleg volt és nedves; gőzölgött a vizes szalma a padozaton. Kellemetlen volt ez az illat és bent állandó sötétség terjengett. Úgy festett a kocsi belseje, mint nagyobbméretű kutyaól. Az utas, Mr. Lorry, kikínlódta magát belőle. Tele volt szalmával, piszokkal és sárral; a lába csupa víz; ő maga is hasonlított nagyobbfajta ázott kutyához.

- Portás, indul valami alkalmatosság Calaisba holnap?

- Igen, uram, ha az idő jó marad és a szél nem lesz túlerős. Úgy látszik, a dagály megfelel majd ugy délután kettő felé. Ágyat, uram?

- Nem, majd csak este fekszem le. Nyittasson hálószobát és küldjön borbélyt.

- Aztán reggelit, uram? Igenis, uram. Errefelé, uram, ha úgy tetszik! No fiam; nyisd csak fel a Concord-ot. Inas, gyorsan fel a szobába! Forró vizet! Húzd csak le az uraság cipőit. Jó meleg kandallót talál majd a szobában, uram. No, egy-kettő! Borbélyt a Concord-ba! Mozgás, előre, gyerünk!

A "Concord"-szobát mindig a postautasok részére tartogatták. Ezek a postautasok mindig fejtől lábig be voltak pólyálva. Éppen erről volt nevezetes a Royal George-szálloda. Tudniillik csak egyféle emberek mentek be rajta és a furcsa az volt, hogy mindenféle különböző fajták jöttek újra ki. Két pincér, egy újabb portás, sok szobalány és a szobaasszony mindig ott lábatlankodtak a Concord-szoba körül, közel a kávéteremhez. És megjelent egy hatvan körüli úr; barna, eléggé kopott, de igen tiszta öltözetben. A kézelői, a fehérneműje gondozott. A kávézóterem felé tartott.

Ezen a délelőttön nem volt más vendég a kávéteremben, mint ez a barnaöltönyű úr. A reggelizőasztalát odahúzták a tűzhöz. Ahogy ott ült a tűz előtt, a reggelijét várva, olyan csendes, nyugodt embernek látszott, mintha festőnek ült volna képhez modellt.

Rendes volt, igen tisztességes, ahogy a két kezét a térdére fektette. Nagy aranyórája a mellényzsebében tiszteletreméltóan és hangosan ketyegett. Mintha tetszelgett volna sajátmagának a tűz előtt: hogy ő milyen szolid, hosszúéletű és íme, a tűz milyen hamar kialszik. Szép, formás lába volt az úriembernek és talán kicsit hiú is volt rá. Barna harisnyája szorosan simult lábszárához és finomszövésű volt. Cipői és cipőcsattjai is, bár egyszerűek, de tiszták, csinosak voltak. Régidivatú, kicsit furcsa, szőke parókát viselt. Ez a paróka valószínűleg hajból készült, de mégis úgy festett, mintha üvegből vagy selyemből való lett volna. A fehérneműje - nem elsőrendű ugyan - olyan fehér, mint a tenger ide látszó habtaraja. Arca megszokásból nyugodt. A paróka alól élénk, friss és derült szemek csillogtak elő. Úgy tetszett, hogy korábbi ifjúságában sok megerőltetésébe került e szemek tulajdonosának, hogy hidegen és megfontoltan tekintsenek - a Tellson-bank ügyfeleire. Az arcszíne egészséges volt s bár itt-ott egy ránc futott végig rajta, a kifejezése bátor. A Tellson-bank derék agglegény-alkalmazottai azonban, úgy látszik, megszokták, hogy ne a saját bajaikkal törődjenek, hanem a másokéval. Megszokták, úgy látszik, a jó, de uraságoktól levetett ruhákat, meg az uraságoktól levetett gondokkal való vesződséget.

Mikor már eleget ült úgy, mintha festőnek ülne modellt, M. Lorry elszunyókált. Csak akkor riadt fel, mikor a reggelije megérkezett. Az asztalhoz húzta a székét és megszorította a pincért:

- Készítsenek szobát egy fiatal hölgynek. Ma fog érkezni; nem tudom biztosan, hogy milyen időtájt. Mr. Jarvis Lorry-t fogja keresni, vagy esetleg csak egy gentlemant a Tellson-bankból. Kérem, szóljanak akkor nekem.

- Igenis, uram. A londoni Tellson-bank, uram?

- Úgy van.

- Igenis, uram. Sokszor fordulnak meg itt nálunk uraságok, uram, mikor Londonból Párisba utaznak, uram, vagy megfordítva, uram. Tellson és Társa is sokat utaztat, uram, elég sokat.

- Ugy van. Mi angol ház vagyunk ugyan, de féligmeddig francia is.

- Igenis, uram. Ön nem sokat utazott eddig, ugye, uram?

- Az utóbbi években nem igen utaztam. Bizony - annak van már tizenöt esztendeje, hogy eljöttünk - hogy eljöttem Franciaországból.

- Csak nem tán, uram? Persze, persze. Akkor én még nem voltam itt, uram. A Royal George akkor még más kezekben volt, uram.

- Úgy emlékszem.

- De fogadni mernék, uram, hogy az olyan ház, mint a Tellson & Co. nemhogy tizenöt, de jó ötven éve utaztat?

- Megsokszorozhatja; akár százötvenet is mondhat. Valahogy akkor találja el az igazságot.

- Csak nem, uram?

Elnyílt a szeme, de a szája is a beszédes pincérnek. Visszalépett az asztaltól; az asztalkendőt a jobbkarjáról a balkarjára tekerte. Ott állt és nézte, mint eszik-iszik a vendége. Mintha csillagvizsgálóból vagy világitótoronyból nézné. Mint ahogy minden idők pincérei mindig vizsgálódtak.

Mr. Lorry befejezte a reggelijét. Kisétált az öböl felé; járni akart egyet. A szűk, keskeny, nyomorúságos kis Dover elbujt az öböl mögé. Belenyomta a fejét a mészsziklákba, akár valami tengeri osztriga. Az öböl csupa vadság; zúzott kődarabok, gaz, nagy összevisszaságban. A tenger tehette, amit akart; és itt rombolni akart. Dörgött, robogott a megtörő habtaraj; döngette, harapta a sziklákat, magával vitte a partot. Olyan halszag volt a házak között, hogy úgy tetszett, ide jártak a beteg halak fürödni, mint ahogy beteg népek viszont a tengerbe menekültek. Lent a parton halásztak egy keveset nappal és igen sokat csavarogtak éjjel. Ha jött a dagály, a tenger felé kacsintottak. Kiskereskedők, akik semmivel sem kereskedtek, sokszor hirtelen és érthetetlen módon meggazdagodtak. Különös, hogy senki a vidéken nem szerette és nem tűrte a világos lámpákat.

Ahogy a nap délutánba fordult s a levegő - eddig itt-ott át lehetett kandikálni francia partra - lehűlt, újra átvette uralmát a köd. Mr. Lorry gondolataira is újra felhő telepedett. Mikor már besötétedett és ott ült a kávéház kandallója előtt, a vacsorájára várva, mint ahogyan a reggelijét várta: újra csak ásott, ásott, ásott - az izzó parázsban, gondolatban.

Vacsora után egy üveg vörösbor nem árt az ilyen parázsban áskálónak. Nem árt; csak megszakítja a gondolkodást. Mr. Lorry egy darabig nem csinált semmit. Kitöltötte az utolsó pohár bort. Olyan nyugodtan töltötte ki, mint akármelyik tisztességben megöregedett gentleman, akinek friss az arcbőre és a fenekére ért az üvegnek. Akkor kerekek robaja verte fel a csendet; kocsi fordult be a keskeny utcába és hajtott be a fogadó udvarára.

Mr. Lorry letette a poharát, anélkül, hogy ivott volna belőle.

- Ez alighanem Mademoiselle! - mondta.

Pár perc múlva jelentette a pincér, hogy Miss Manette megérkezett Londonból. Nagyon örülne, ha láthatná azt az urat; a Tellson-bankból.

- Máris?

- Igenis. Miss Manette ugyanis elég frissítőt vett magához útközben. Most nincs szüksége semmire és igen örülne, ha a Tellson-bank utasát azonnal láthatná, ha annak is úgy tetszik.

A Tellson-bank utasa mit tehetett egyebet; fel kellett hajtania az utolsó pohár bort és meg kellett adnia magát a sorsának. Megigazította a fülén a furcsa szőke parókát és követte a pincért Miss Manette szobája felé. Nagy, sötét szoba volt az; úgy volt bútorozva, mintha temetésre készültek volna benne. Csupa fekete lószőr; nehéz, fekete asztalok. És jókarban volt tartva a bútor; annyit olajozták már, hogy az asztalközépen álló karos gyertyatartó minden gyertyáját annyi fennsík tükrözte vissza, ahány található volt a szobában. Csakugyan, a sötét mahagóni valahogy ravatalra emlékeztetett.

Olyan sötét volt és olyan nehéz volt áthatolni a sötétségen, hogy Mr. Lorry, mikor a lábát a perzsaszőnyegre tette, úgy vélte, Miss Manette valami mellékszobában lesz. Végre, mikor elhaladt a két nagy gyertya mellett, sajátmaga és a tűz fénye közt egy várakozó ifjú hölgyet pillantott meg. Alig lehetett több tizenhét évesnél; lovaglóruha fedte karcsú termetét. Szalma utazókalapja még most is ott van a kezében; a szalagjánál fogva himbálja. Mr. Lorry szeme egy kis könnyű, csinos alakon pihent meg. Csomó aranyszőke haj; ragyogó kék szempár pillantott az övébe. A homloka különös volt (hiszen olyan fiatal még!), mert tisztán kivehető volt rajta: csodálkozás, ijedtség, vagy talán csak feszült figyelem, vagy mindhárom együttvéve. Mr. Lorry mindezt gyorsan pillantotta át: és felrémlett előtte egy hirtelen hasonlatosság. Egy gyermek, akit a karjaiban tartott akkor, - mikor a csatornán átkeltek. Milyen hideg volt akkor! Hogy zúgott-zajlott a tenger! Hogy szakadt rájuk a jég! De elszállott az emlék, a hasonlatosság - mint ahogy a lehellet szállna el arról a hatalmas tükörről, amely a látomás mögött áll. A tükör kerete nagy csomó négerfekete angyalka. Olyiknak nincs feje, de valamennyi nyomorék. Fekete kosarakban fekete tengeri gyümölcsöket kínálgattak fekete istennőknek - és Mr. Lorry meghajolt Miss Manette előtt.

- Kérem, foglaljon helyet, uram. - A fiatal nő hangja tiszta, üde és fiatalos. A kiejtése kicsit idegenszerű; de csak egészen kicsit.

- Kezét csókolom, miss, - vélte Mr. Lorry, régidivatú köszöntési módon. Újra meghajolt és most helyet foglalt.

- Tegnap levelet kaptam a banktól, sir; arról értesítettek, hogy valami újság - valamit felfedeztek...

- Nem fontos a szó, miss. Megteszi akármelyik kifejezés.

- ... Szegény jó atyám kis vagyonkájáról volt szó, akit én nem láttam soha, aki olyan régen halott...

Mr. Lorry megmozdult az ülésen. Szomorúan pillantott a néger angyalkák processzusa felé. Mintha bizony ezeknek a fekete kosarában volna a segítség.

- ... és emiatt szükségessé vált, hogy Párisba menjek, hogy ott a bank egyik emberével lépjek összeköttetésbe, akit egyenesen e célból küldtek Párisba.

- Én volnék.

- Igen, mindjárt gondoltam, uram.

Bókolt; akkortájt a fiatal hölgyek igy szoktak bókolni. Valami csinos módon azt akarta kihozni, hogy érzi: mennyivel öregebb és okosabb nála ez a gentleman.

A gentleman is újból meghajolt.

- Én azt feleltem a banknak, sir, hogy miután szükségesnek tartják és miután ők tudják, hogy mit csinálnak, ha nekem ezt tanácsolják, legokosabb, ha csakugyan eljövök Franciaországba... Én árva vagyok és nincs semmiféle barátom, aki velem jöhetne... azt mondták, hogy örülhetek, ha rábízhatom magamat az utazás tartamára egy derék úriemberre... Az az úriember elhagyta Londont, de azt hiszem, valakit utána küldtek és kérték, hogy itt várjon rám.

- Boldog vagyok, - felelte Mr. Lorry, - hogy engem bíztak meg ezzel a feladattal. És örülni fogok, ha ezt tökéletesen el is végezhetem.

- Igen köszönöm, uram. Igen hálás vagyok érte. A bank arról is értesített, hogy az illető úr majd elmagyarázza nekem az ügy mibenlétét. És hogy készüljek rá, hogy különös természetű dolgokat fogok hallani. Hát én készültem rá alaposan és természetes, hogy élénk érdeklődéssel várom, hogy miről lehet szó.

- Persze, persze, - helyeselt Mr. Lorry. - Tudniillik én... - Szünet után hozzátette, igazítván egyet füle mellett a szőke parókán: - Nehéz ebbe belekezdeni.

Nem is kezdett bele; de míg igy ült, határozatlanul, a szeme véletlenül találkozott a leány pillantásával. Az az ifjú homlok megint felhúzódott - olyan furcsán. De csinos volt, jellegzetes és olyan egyéni. A kezét is felemelte, mintha akaratlanul valami szállingó árnyat kergetne.

- Idegen ön nekem, uram?

- Hogy idegen vagyok? - Mr. Lorry a kezét széttárta és meggyőzően mosolygott.

Gondolkodva, a leányka maga is helyet foglalt most székén. Vonás képződött szemöldöke közt, finom, nőies, szép kis orra fölött. A férfi szemmeltartotta; s mikor a leányka újból rápillantott, folytatta:

- Feltételezem, hogy új hazájában úgy szólíthatom meg, mint az angol lányokat, nemde, Miss Manette?

- Ahogyan tetszik, uram.

- Én üzletember vagyok, Miss Manette. Engem egy üzleti üggyel bíztak meg. Csak annyira ügyeljen rám, amennyire valami gépre ügyel; csak úgy fogja fel a dolgokat, mint szigorú üzleti megbízást. Tudja, csakugyan nem vagyok sokkal több, mint gép... Ha megengedi, elmondom egyik üzletfelünknek a történetét.

- A történetét!?

Úgy látszik, Mr. Lorry nem értette meg e felkiáltást, mert gyorsan hozzátette:

- Üzletfelünk; persze! Üzletfél. Mi igy hívjuk azokat, akikkel bármi üzleti összeköttetésben vagyunk. Ez a bizonyos üzletfél francia volt; igen művelt, tudományos férfiú. Nagyszerű ember... úgy van... igen... doktor...

- Beauvais-ból?

- Hja, mondjuk, hogy onnan. Persze, hiszen Monsieur Manette, az ön apjaura, is onnan való. Akárcsak az ön apja, Monsieur Manette is, tulajdonképpen párisi. Én bátor voltam őt ismerhetni ottan... Üzleti viszonyunk volt egymással, de bizalmasabb természetű. Én akkor a francia házunknál állottam alkalmazásban és ott... úgy ám, annak már húsz esztendeje.

- Akkor... mikor is volt az, uram?

- Mondom, Miss, úgy húsz esztendeje. A... izé... kedves apja angol nőt vett feleségül; én voltam az egyik tanú. Összes üzleti ügyei - mint sok más francia uraság és sok-sok francia család üzleti ügyei - teljesen rá voltak bízva a Tellson-bankra. Ilyen vagy hasonló módon egész sereg üzletfelünknek voltam szolgálatára. Mondom, csupa puszta üzletügy; nem alapszik barátságon; semmi különös érdek nem vezérli a feleket. Nincs semmi érzelmi vonatkozása az ilyesminek. Üzleti tevékenységeim közepette sok-sok ilyen kliensünk ügyes-bajos dolgát láttam el. Mint ahogy egyik felünktől a másikhoz megyek egyetlen üzleti nap többször is... Röviden: érzés, az nem lakozik bennem. Gép vagyok én csak. Hát, hogy folytassam...

- De itt az atyám történetéről van szó, sir, és azt kezdem hinni, - az a furcsa homlok egészen Mr. Lorry mellett volt már - hogy mikor elárvultam, - hiszen szegény anyám csak két évvel élte túl apámat, - ön hozott engem Angliába. Majdnem biztos vagyok abban, hogy ön hozott.

Mr. Lorry megfogta a habozó kis kezet, amely bizalomteljesen kereste az övét. Ceremóniásan az ajkához vitte. Majd visszavezette székéhez az ifjú hölgyet. Baljával a szék támlájába fogózott. A jobbjával az állát simogatta. Majd a parókáját igazította a fülére. Végre felállott és a leányka arcára pillantva, megszólalt:

- Igenis, én voltam az, Miss Manette. S látni fogja, mennyire a puszta valóságot állítottam magamról, mikor kifejtettem, hogy bennem nincs semmi érzelgés. Meg fogja látni, hogy embertársaimmal való minden összeköttetésem szigorúan üzleti. Gondolja csak el, hogy én nem is láttam önt azóta. Nem bizony. Ön a Tellson-banknak volt eleddig a gyámoltja. Én pedig végeztem azalatt a Tellson-bank többi dolgát. Érzelmek! Ilyesmire én nem érek rá. Semmi közöm hozzájuk. Egész életemet azzal töltöm, Miss, hogy egy rettenetes "Kiadás és Bevétel" rovattal küszködöm.

Igy adta elő napjainak egyformaságát. Megigazította a parókáját (mindkét kezével, holott egyikkel se kellett volna, mert a világon nem ült semmi biztosabban, mint az a paróka). Újra megállt a fiatal lány előtt.

- Tehát, ahogyan ön is jelezte, Miss, ez a története az ön nagyrabecsült és ön által siratott atyjának. Csakhogy most jön a baj. Ha kedves atyja nem halt volna meg akkor, amikor ezt tette - no, ne ijedjen meg! De hogy megijedt!

Csakugyan, a leányka megijedt. És mindkét kezével megragadta a férfi kezét.

- Kérem csak, - mondta Mr. Lorry és a szék hátáról a másik kezét is segítségül hozta, hogy az egyiket megszabadítsa a rátapadó remegő ujjacskáktól, - kérem... uralkodjék izgalmán, hiszen csak üzleti ügyről van szó. Mint ahogyan említettem tehát...

Úgy kihozta a sodrából a leányka tekintete, hogy nem tudta folytatni. Megállt, egy pár lépést tett, aztán újból elkezdte:

- Ahogy mondtam: ha Monsieur Manette nem halt volna meg. Ha, mondjuk, gyorsan, nyomtalanul, váratlanul eltűnt volna. Elillant volna, mint a szellem. Ha elbujt volna valami rettenetes helyen, hol nem sejtette létezését élő emberfia. Tudja, az én időmben - akkor - olyasmi is előfordult, hogy valakinek, teszem föl, a földije, a honfitársa az ellensége volt. És ez az ellenség befolyásos volt! Olyan dolgokat tudott véghezvinni, amit akkor, az én időmben, legbátrabb emberek is csak suttogva mertek említeni. Valami blankettát töltött volna ki és íratott volna alá - hosszú időre szóló börtönbüntetésről - egy valaki, az ellenség részére - mit tudom én... Mondjuk, ha annak az embernek a felesége az udvar, a király, a királyné előtt térdreborulva hiába esedezett volna kegyelemért - no igen. Ha ilyen dolgok történtek volna, akkor az ön atyjának története megegyezett volna a szerencsétlen doktor Beauvais esetével.

- Mondja úgy, ahogy volt, kérem, uram...

- Igen, igen, hiszen azt akarom. El tudja viselni az igazságot?

- Mindent elviselek, csak azt a bizonytalanságot nem, amelyben most hagyott...

- Látom, megfontoltan beszél - és látom, teljesen megfontolt. Jól van, ezt szeretem! (Bár a modora nem volt olyan elégedett, mint a szavai.) Igen, hát ez üzleti ügy. Csak úgy nézze, mint üzleti dolgot - amin keresztül kell esni. Na hát, ennek a doktornak a felesége - bátor, szellemes, igazi úrhölgy - annyit szenvedett emiatt a dolog miatt, még mielőtt a kisgyermeke megszületett...

- Leánygyermek volt, uram?...

- Az volt. Ez üzleti ügy... hát - mondom - ne törődjön vele. Bizony, miss, az a szegény hölgy olyan rettenetesen szenvedett, mielőtt a kisgyermek megszületett... hogy meg akarta kímélni szegény gyermeket. Nem akart rá ilyen örökséget hagyni... ne szenvedjen az az ártatlan csöppség úgy, mint ő... úgy akarta felnevelni, hogy azt higgye, hogy az apja meghalt!... Ó, kérem, ne térdeljen!... Az Isten szerelmére! Mért térdelne ön előttem?

- Csak az igazat... Kedves, jó uram... ha részvét él önben... csak az igazat!

- Mondom, mondom, üzleti ügy ez... Megzavar és ha meg vagyok zavarodva, akkor hogy intézzem el rendesen az üzleti ügyeimet? Csak maradjunk nyugodtan; hidegvér! Nézze: mondja meg nekem hamar, hogy hány pence kilencszer kilenc pence? Vagy hány shilling az: húsz guinea? Lássa, ha ezt megmondja nekem, mindjárt tisztábban látok. Akkor mindent sokkal jobban meg tudok magyarázni.

Anélkül, hogy belemenne a dologba, a leányka leült. Mozdulatlanul ült; csak a két keze nem engedte el a férfi csuklóját. Sokkal szorosabban fogta, mint előbb. Mr. Jarvis Lorry-t ez valahogy magáhoztérítette.

- Lám, lám! Igy már jól van! Helyes, helyes! Bátorság! Üzlet, az üzlet! És ez jó üzlet. Igenis, Miss Manette, a kedves anyja igy gondolkodott a dologról. Mikor meghalt - azt hiszem, a szíve ölte meg - hiszen mindig, folyton keresett, kutatott az ön atyja után, otthagyta önt, az alig kétéves gyermeket. De azt akarta, hogy ön szép legyen és boldog. Hogy ne tudja azt, vajjon édesatyja meddig senyvedett a börtönben. Hamar meghalt-e, vagy hosszú-hosszú évekig szenvedett ott... megtört-e a szíve?

Mikor ezeket a szavakat mondotta, lesütötte a szemét. Bámuló szánalommal nézte az aranyhajas fejecskét. Mintha azt képzelte volna el, milyen lenne, ha már ősz hajszálak csillognának rajta.

- Tudja, gyermekem, hogy a szülei nem igen voltak gazdagok. Amijük volt, az önre és kedves anyjára maradt. Nem fedeztek fel semmi újabb betétet vagy birtokot, vagyont, hanem... - Érezte, hogy jobban megszorítják a csuklóját. Elhallgatott. Most az a kis homlok - amelyik annyira felkeltette az érdeklődését - mozdulatlan volt. De mintha árnyak - fájdalom, sőt rémület árnyai - húzódnának rajta végig. - Hanem... hanem őt magát megtalálták. Él. Nagyon megváltozott; hiszen az valószínű - majdnem csupa rom már. De a legjobbat reméli. Igen, él. Az apja egy öreg cselédje házába húzódott Párisba. Mi ketten most oda megyünk. Én, hogy felismerjem és megállapítsam a személyazonosságát. Ön: hogy visszaadja az életnek, szeretetnek, kötelességeknek, pihenésnek, vigasznak.

A leányka teste megrázkódott. A remegés átszaladt a férfira is. Halk, de tiszta, fájdalmas hangon, mintha álomban beszélne, úgy mondta:

- Az ám; látni fogom - a szellemét! A szelleme lesz az csak - nem ő!

Mr. Lorry nyugodtan simogatta meg a csuklóját szorongató kis kezet.

- No, no, no! Lám csak, lám csak! Hiszen most már tud mindent - jót, rosszat egyaránt. Hiszen most odaindul, a szegény, megrontott életű gentlemanhez. Szép kis tengeri út, meg egy darab szárazföldi séta és ott lesz mellette, mindjárt.

A lányka az előbbi hangján felelt, majdnem suttogott:

- Én szabad voltam, boldog voltam... és az ő szelleme sohasem háborított engem... sohasem kisértett!

- No még csak egyet, - mondta Mr. Lorry, erőszakot véve magán és azon igyekezett, hogy figyelemre bírja. - Nem a saját neve alatt találták meg. A saját nevét rég elfelejtette, elrejtette. Balgaság lenne, ha ez után kutatnánk most, vagy erőszakoskodnánk miatta. Balgaság volna az után kutatni, hogy mindez évek alatt emberien bántak-e vele, vagy elfelejtették, törődtek-e a nevével. Vagy hogy csak egyszerűen, mint rabot, mint egy számot kezelték-e. Balgaság volna, most kérdezősködni - nemcsak balgaság: veszedelmes lenne. Jobb, ha az ember nem is érinti ezt a tárgyat. Semmiképen, semmi viszonylatban. És legjobb lesz, ha - legalább darab időre - eltávolítjuk őt Franciaországból. Még magam is, bár mint angol alattvaló elég biztonságos a helyzetem, sőt Tellsonék is, bár hitelük a francia piacon megingathatatlan, jobb szeretik, ha ezt az ügyet titokban tartjuk. Nem is irtunk ebben az ügyben soha leveleket, neveket nem említettünk. Mondom: ez egészen bizalmas természetű üzlet. Valamennyi idevágó memorandum, kiadási és bevételi tétel, összeg, elszámolás egy fej alatt vezettetett. Ennek a tételnek a címe volt "Vissza az életbe!", ez mindent jelentett. Ejnye, lám csak! Hát ez mi? Hiszen rám se hallgat! Miss Manette!

A leányka meg sem mozdult. Szinte megdermedt: nem is hajolt vissza székén; érzéketlenül ült a helyén a férfi kezének érintése alatt. A szeme elnyílt; mereven nézte, de nem látta azt, aki beszél. Csak a homloka árult el valamit - ugyanaz a kifejezés maradt rajta, ami utoljára borította el. Mintha egy gondolatot égettek volna erre a fehér homlokra. És olyan szorosan fogta a férfi karját, hogy az attól félt, hogy fájdalmat okoz, ha lefejti a kis kezét karjáról. És akkor látta, hogy a kis kéz merev; a leányka elvesztette eszméletét. Mr. Lorry mozdulni se mert: segítségért kiáltott.

Vadkülsejű asszonyszemély rontott be. Még a jelen izgatott állapotában is feltűnt Mr. Lorrynak, hogy minden vörös e személyen. A haja vörös; a furcsa, szorosra szabott öltönye vörös, a főkötője is vörös és olyan szabású, mint a grenadinosok sisakja. De lehetett egy hatalmas Stilton-féle sajthoz is hasonlítani. Gyorsan jött, szinte futott, megelőzte a fogadó valamennyi nőcselédjét. Gyorsan megoldotta azt a kérdést, hogy megszabadítsa Mr. Lorry-t a fiatal lány merev kezei közül. Úgy oldotta meg a kényes szituációt, hogy nagy, barna kezével belemarkolt Mr. Lorry mellényébe, aztán úgy lökte oda az átellenben levő falhoz, hogy szinte repült bele.

- Isten engem, ez csak férfi lehet! - gondolta magában a lélekzetért kapkodó Mr. Lorry. Egyszerre gondolta ezt, azalatt, amig a falhoz ért. Holott a hölgy Miss Manette kíséretében érkezett és alighanem komornája lehetett.

- No, ide nézzetek! - dörgött a vad alak, szavait a személyzethez, szobalányokhoz intézve. - Mi az istennek tátjátok a szátokat? Nem szaladtok rögtön szagosüvegért, repülősóért, mit bámészkodtok úgy rám? Mi látnivaló van énrajtam, azt mondjátok meg! Minek csodálkoztok? Egy-kettő, szaladjatok, oszt hozzátok máris, amit parancsoltam! Majd mindjárt segítek a bajotokon, ha nem hozzátok gyorsan azt az ecetet, segítek én!

El is széledtek nyomban a mentő-eszközökért. A nő szép szelíden a divánra fektette a lánykát. Ügyesen és gyöngéden ápolta, becézte. "Drága gyerekem"-nek szólította és "Madárkám"-nak. Arany haját lesimította a vállára. Büszke örömmel.

- Hát maga ott, barnába! - fordult felháborodva Mr. Lorry felé. - Nem tudta volna úgy megmondani a mondókáját, hogy ne ijessze halálra? No nézze már, nézze azt a csinos kis sápadt arcát, meg a hideg kezeit! Magának ez annyit tesz, hogy "Bankár"? Igy szokták azok?

Mr. Lorry teljesen elvesztette a fejét. Mit is felelhetett volna ilyen nehéz kérdésre. Csak nézett, nézett, jó messzi távolra húzódva. Szánalmasan, megalázottan festett e vad nő mellett, aki pattogva rendelkezett és azzal fenyegetőzött, hogy ha nem sietnek, majd megmutatja nekik és olyat talál mondani, amit később maga is megbánna. Lassan-lassan magához téríteni igyekezett a szegény gyermeket, akinek borogatásos, nedves fejecskéjét a vállára húzta.

- Remélem, hogy most már jobban van - vélekedett Mr. Lorry.

- Ha jobban is van, nem magának köszönheti, maga barna, hallja! De ne ám, tudja! No, szép kicsikém, drágám!

- Remélem, - mondta Mr. Lorry további szünet után, mialatt még félénkebbé és alázatosabbá változott, - hogy elkíséri Miss Manettet Franciaországba?

- Még hogy én elkísérem! - felelte az erős nemhez tartozó hölgy. - Ha az lett volna megirva felőlem, hogy sós vizeken keljek át, azt hiszi, hogy idenyomott volna a sors a szigetországba? Mi?

Erre még nehezebb volt felelni. Mr. Jarvis Lorry visszavonult, hogy kitalálja a feleletet.

V. FEJEZET
A borozó

Elejtettek egy jókora hordó bort. Darabokra tört az utcán. Akkor történt ez, mikor éppen leemelték a kocsiról. Olyan gyorsan legurult! A dongái lepattantak. Úgy feküdt ott az öblös hordó a borozó bejárata előtt, kettétörve, mint a mogyoró, amelyiknek csak a haja maradt.

Aki közelben volt, mind abbahagyta minden dolgát, vagy dologtalanságát. Mind odasereglett, hogy feligya az olcsó bort. Az utca kemény, szabálytalan köve - mindmegannyi éles sarok, melyeket azzal a célzattal tettek oda, hogy élőlény ép lábakkal keresztül ne haladhasson - csupa kis tartó lett, melyekben cuppogott a borlé. A borpocsolyákat kis csoportok állták körül. Mentül nagyobb volt a pocsolya, annál többen. Voltak, akik letérdeltek, úgy szítták az isteni nedüt. Voltak, akik a markukba fogták fel. Szivtak, nyalogattak; voltak, akik abban segédkeztek az asszonyoknak, hogy a vállukon keresztül, ők is igyanak egy kortyot. Odatartották a markukat az asszonynak: had igyon, mielőtt kifolyik. Férfiak, nők törött cserepekben fogták fel a bort. Még a fejkendőiket is leszedték az asszonyok: összeszedték vele a finom nedüt és belefacsarták a gyerekeik szájába. A gyerekek sárból kis gátakat csináltak, hogy messzire el ne folyjon e jó lé. Magas ablakokból lefelé integettek: amoda ni! ott egy egész kis latyak folyik! egész másfelé, nem, amoda tovább! Mások a hordó recsegő-ropogó darabjait szopogatták, a borgőzös, borpárás fadarabokat nyalogatták. Csatorna nem volt, amibe a bor beléfolyjon. Igy hát nemcsak hogy felszedték az egész bort, hanem felszedtek vele együtt annyi sarat és piszkot, hogy az ember azt hihette volna: köztisztasági alkalmazott robogott ott el a szerszámaival, ha egyáltalában lett volna köztisztasági alkalmazott.

Kacaj, éles, rikoltó, boldog hangok, - férfiak, asszonyok, gyerekek kacagtak. Visszhangos lett az utca, míg csak e vidám játék tartott. Kicsit durva sport volt ez, de vidám. Összebarátkozott mindenki, kedélyes ügy volt. Ebben az egyben mindenki pajtásául szegődött a másiknak. A szerencsésebbek, akik többet ittak, a könnyűszívűek, vidáman összeölelkeztek. Ittak egymás egészségére, megrázták egymás kezét, - sőt kettesben, hármasban, tucatjával táncokat lejtettek. Mikor aztán elfogyott a bor és a sárban már csak ujjnyomok maradtak vissza, megszűnt mind e kedélyes öröm. Olyan hamar lett vége, amilyen hamar kitört. Aki otthagyta a fűrészét a félig fűrészelt deszkában, visszatért a munkájához. Az asszony, aki otthagyta a küszöbön a forró zsarátnokkal telt bögrét, amivel a fagyot akarta kizavarni elfagyott lábaiból és bütykös kezeiből, vagy a gyerekééből: újra megragadta a bögrét. Meztelenkarú, vadkínézésű férfiak, hullaszerű arcukkal, kik valamely pince mélyéből törtek elő, visszatértek oda a hideg téli levegőről. Ködös lett újra a táj: jobban is illett oda a köd, mint a napsugár.

Vörösbor volt. A színe ottmaradt a Saint Antoione külváros kis, keskeny utcája kövén Párisban. Mert ott ömlött ki az utcára. A színe ottmaradt sok arcon, sok kézen, sok meztelen lábon, facipő talpán. A fűrészelő marka vörös foltokat festett a fára; annak az asszonynak, aki a fejkendőjét oldozta le, vörös lett az arca és vörös foltok maradtak a kisded homlokán. Akik a fadarabokat nyalogatták, a legrosszabbul jártak; teli voltak vörös moszattal, piszokkal. Az egyik magas, vörös, tréfás alak lett azonban a legpiszkosabb. Ez mocskos hálósipkába takarta a fejét, mikor elszaladt; ez a sapka is csupa vörös lett. Belemártotta az ujját a vörös mocsokba és nagy betűkkel odaírta egy szomszédos falra: - VÉR.

Eljövendő volt az idő, mikor ez a fajta bor is szétfreccsen a szűk mellékutcán. Majd ez a fajta nedv is sok-sok vörös nyomot hagy maga után.

Már köd szakadt le a Saint-Antoine kültelek utcára. Elcsitult a pillanatnyi öröm, oda volt a röpke napsugár. S olyan sötét lett! Olyan nehéz sötét! Hidegség, piszok, betegség, tudatlanság, nyomor vette körül a Szent Antal szobrát.

Szent Antal szobra körül tolongtak azonban a nagyok, a lordok, a főnemesek és nemesek is! Szegényemberek millióit őrölte akkor a taposómalom, - őrölte, őrölte, - nem az a malom, amelyikbe öregen lép az ember és ifjan tér meg! Szegényemberek milliói remegtek, szűköltek minden sarokban. Ezek jöttek-mentek a nyomorult kapualjakban; megrettentett lelkek bámultak ki az ablakokon; ezeken tépte, szaggatta a szél a nyomorult rongyokat. Az ő malmukba ifjan léptek be, de olyan malom volt ez, amelyik öreget csinál a fiatalból, - reményevesztett öreget a reményevesztett fiatalból. A gyerekeknek öreg volt az arcuk és mély volt a hangjuk. Ezeknek a gyerekeknek az arcán csakúgy, mint az öregek arcán, barázdákat húzott valaki unos-untalan. Mély barázdákat: az éhség. Ez ütközött ki mindenből. Éhség meredt ki a nagy bérkaszárnyából: éhes tömegeket bocsátott ki magából a város. A házak mögötti köteleken száradó ruha éhséget lehelt. Szalmából, rongyból, fából és papírból való öltönyön, cipőn az éhség kandikált keresztül. A kevés fán, amit a férfi télire fűrészelt, az volt írva, hogy éhség; éhség sikoltott ki a füsttelen kéményeken. Éhség sikoltott ki a mocskos utcák forgatagából. A pék kenyerére éhség volt felírva; éhség volt minden egyes gyalázatos, egészségtelen kenyérke. Éhség sirt le a rossz husnemüről: éhség harsogott a dögből készült kolbászneműről. Száraz csontjait zörgette az éhség a pattogó gesztenye fölött, a burgonya fölött. A gonosz, rothadt burgonya fölött az éhség zörgette csontjait, - a büdös olaj, amellyel készítették, az éhség könnyeit facsarta ki a szemekből.

Állandó vendége volt ő mindennek és mindenkinek. A szűk, kanyargós, piszkos utca csupa rongyos, mocskos, hálósipkás és éhes polgárt rejtegetett. Mindenütt a rongyoknak és a hálósipkáknak szaga; olyan aggodalmas nyomorúsággal meredt mindenki minderre. Szegényemberek millióinak lázas agyában kergetőzött a hiábavaló gondolatok raja: talán lehetséges a menekülés? - Bár nyomorultak voltak és tehetetlenek, akadt köztük elég éleseszű és lángpillantású. Sokan szorították össze a fogukat elfehérült arccal; erősen kellett összeszorítani. Homlokokon olyan vastagra dagadtak az erek, mint az akasztófa kötele, amire gondoltak. A cégérek furcsa felirata mind a szükség szomorú képét hirdették. Mészáros, hentes, legolcsóbb és legsilányabb húst mázoltatott fel cégérül. A pék keshedt és sovány cipókat árult. Isten tudja, miből őrölte a lisztjét. A borozók víg népe keserű, gyönge sört és vizezett bort ivott. És valamennyien hamarosan összebarátkoztak a szegénységben, a nyomorban. Semmiféle iparág a kerek világon nem virágzott, nem volt fellendülőben. Kivéve talán a fegyvergyártást. Valahogy igen erősre fenték a késeket és a baltákat, nehézre sikerültek a kalapácsok és gyilkos raktára volt a puskaművesnek. A kocsiút gonoszul kövezett síkja csupa vérserkentő szilánk, - a kövek közé összegyűlő sár, esővíz és pocsolya tavakat alkotott a gyalogjárónélküli házak között. A vízcsatorna mindenütt pontosan az utca közepét szelte keresztül: de csak ott, ahol egyáltalában volt csatorna. Alkalmi csatornákat csak a zivatarok hoztak magukkal. Olyankor a nagy csatornák mellett szeszélyes cikk-cakkokban fia-csatornák alakultak és ezek sokhelyütt nem a házból folytak ki, hanem befolytak oda. Nagy-nagy távolságokra egymástól, itt-ott a piszkos utcán fel-feltűnt egy mocskos, nehézkes lámpa. Kötélen lógott valamennyi; éjjel a lámpagyújtogató leeresztette ezt a kötelet. Meggyújtotta és újra felhúzta a lámpákat. Beteges fényükkel nyomorra világítottak és olyan messzi voltak ködös időben, mint a világitótorony a tengeren. Hiszen tenger volt ez amúgyis: tenger, amelyen ringott a hajó és a legénység: rémséges orkán veszedelme fenyegette mind a kettőt.

Közel volt az idő, amikor az óriás madárijesztő megunta nézni, mint gyújtják fel estelente a lámpákat. Unta nagyon; ingerelte az éhség, a semmittevés. Felviláglott benne a gondolat, változtatni is lehetne ezen a dolgon; ahelyett, hogy kötélen lehúzzák a lámpát, inkább az a kötél húzza fel az embereket. Világíthatnak ott elrettentő például. De még nem tartottak ott. A szél, minden szél, amelyik keresztülfutott Franciaországon, rázta, tépte, hiába rázta a madárijesztők rongyait. A büszke, tarkatollu, pompás énekes madaraknak hiába integetett, jósolt ez a szél, hiába riasztgatta őket.

Saroküzlet volt a borozó. Valamivel jobban festett, mint a többi rangbéli borozók. Kinn állt a bolt tulajdonosa. Szép, sárga mellény volt rajta és zöld bricsesznadrág. Nézte, mint marakszik a tömeg a kifolyt bor fölött. - Semmi közöm hozzá, - mondta és végérvényesen rándított egyet a vállán. - Azok csinálták, onnan a piacról. Hozzanak helyette másikat.

Véletlenül meglátta azt a nyurga legényt, akinek a sipkáját vörösre mázolta a bor és aki felírta az átellenes falra, hogy: vér. Magához intette:

- Ugyan, te Gáspár! Mit csináltál oda?

A fickó jelentőségteljesen mutatott rá az irkafirkájára. Szörnyen fontoskodó volt az ábrázata. Szokták igy az ilyenek. De nem sikerült a dolog egészen; összemázolta. Az is előfordul ilyeneknél.

- Mit csináltál, te? Megértél már a bolondok házára, az bizonyos! - A borozó tulajdonosa áthaladt az utcán és egy marék sárral elkente a remekművet. - Te bolond, - fordult a fickóhoz - minek irkálsz te itt a nyílt utca során? Nincs más hely, ahová ilyesmiket firkanthatsz?

A tisztábbik kezével - véletlenül-e, nem-e? - a tréfacsináló szívére bökött. A tréfás rátette a saját kezét. Aztán nagyot ugrott. Tréfás, fantasztikus táncba kezdett. Az egyik bortól vörös cipőjét lehúzta a lábáról, a markába kapta, úgy lengette. Furcsa, gonosz tréfacsináló volt.

- Ugyan, húzd fel, - mondta neki a kocsmáros. - Dalolj hozzá egyet; jó borosat, aztán eriggy. - A jó tanáccsal egyidejűleg, de most már akarattal, beletörölte a sáros tenyerét a fickó hátába. Hiszen miatta piszkította be a kezét! És nyugodt lelkiismerettel sétált vissza az utca túlsó felére.

Ez a kocsmáros bikanyakú, harcias, harminc körüli férfiú lehetett. Igen forró vérmérsékletű ember, mert bár kemény hideg volt, nem hordott felsőkabátot. De még a ruhája ujja is fel volt gyűrve: erős, barna karja könyökig meztelen. A fején se hordott egyebet, mint a saját fénylő-ragyogó fekete haját. Fekete volt a szeme is; jókinézésű, jóvágású ember. Volt valami hajlíthatatlan jellemvonás benne. Erősakaratú embernek festett, olyannak, aki ha valamit elhatároz, azt keresztül is viszi. Olyan, akivel valahogy sötét utcán nem volt bátorságos találkozni. Nem volt vele jó dolog találkozni rohanó vízár előtt, hol keskeny ösvényen lépeget az ember, mert ez nem csinált volna utat a saját élete veszélyeztetésével.

A felesége, Madame Defarge, a kassza mellett ült már, mikor a kocsmáros belépett. Kövér asszony volt, nagyjából annyi idős, mint a kocsmáros. Vigyázó szeme mégis mintha nem vigyázott volna semmire. Nagy keze gyűrűkkel ékes; az arca szigorú, a vonásai erősek és igen kiegyensúlyozott a modora. Volt valami benne, ami arról tett tanúságot, hogy nem igen szokott saját kárára tévedni a számlák kiállításánál. Madame Defarge nem szerette a hideget; szőrmékbe volt bugyolálva és a fejét is vastag sál borította. De a nagy aranykarika-fülönfüggőit szabadon mutogatta. Előtte feküdt a kötése, de azt most letette, hogy a fogait piszkálja. Éppen ezzel volt elfoglalva, a könyökére támaszkodott és nem szólt egy szót sem, mikor az ura belépett. Éppen csak köhintett egyet. S miután egyidejűleg sötét szemöldökét is felhúzta a magasba, ez annyit jelentett a férjének, hogy jó lesz, ha kicsit körülnéz a vendégek között, mert mialatt kint járt, újak is érkeztek.

Ennek megfelelően a borozó tulajdonosa körüljártatta pillantását a vendégkoszorún. Míg végre egy éltesebb urat pillantott meg egy ifjú hölgy társaságában, akik a többiektől valamivel távolabb, egy sarokban foglaltak helyet. Voltak ott mások is: ketten kártyáztak; ketten dominót játszottak. Hárman a söntés előtt itták a borukat. Amikor elhaladt a kassza előtt, úgy vélte, mintha az idősebb úriember jellel értésére adta volna a fiatal hölgynek: "Látod! ez a mi emberünk!"

- Hát ti mi az istennyilát kerestek itt nálam? - mondotta sajámagának Monsieur Defarge. - Én nem ismerlek benneteket.

De úgy tett, mintha nem venné észre a két idegent. Odalépett a három iddogáló alakhoz és megszólította őket.

- Hogy van, Jacques? - kérdezte a három iddogáló egyike Monsieur Defarge-ot. - Felszopták már mind a kiömlött bort?

- Bizony, minden csöppet, Jacques, - vélte a kocsmáros.

Mikor pedig ebből kitűnt, hogy mindkettőnek egyforma a keresztneve, Madame Defarge újra igen gyöngén elköhintette magát. Újra magasra húzta fel a szemöldökét.

A hármas csoportban levő második férfi szólalt meg:

- Tudja, Monsieur Defarge, az se esik ám meg mindennap, hogy ezek a nyomorult kutyák ilyen szabadon kóstolgathassák a bort! Egyebük sincs ezeknek, mint fekete kenyerük, meg a jó, biztos haláluk.

- Ugy van, Jacques, - vélte Monsieur Defarge.

Mikor igy kiviláglott, hogy a keresztnév itt is ugyanaz, Madame Defarge újra elköhintette magát. Most egy vonallal még magasabbra emelte a szemöldökét.

A csoportban a harmadik letette a poharát és megnyalta a szájaszélét.

- Ó, annál rosszabb rájuk nézve! Keserű ennek a szegény csordának a szájaíze; kemény az életük! Nincs igazam, Jacques?

- De bizony, hogy igazad van, Jacques, - vélte Monsieur Defarge.

Mikor igy kiviláglott, hogy a keresztnév a harmadik esetben is ugyanaz, Madame Defarge letette a fogpiszkálót. Felhúzta a szemöldökét és mozgolódni kezdett a székén.

- Várjunk csak! Igaz is! - mormogta a férje. - Uraim! A feleségem!

A három gentleman kalapot emelt Madame Defarge előtt három meghajlás kíséretében. Az asszony fejbólintással fogadta a köszönést és gyorsan végignézte a három férfit. Aztán mintegy véletlenül körülnézett az ivóban. Felvette a kötését. Minden mozdulata csupa lelkinyugalom, megfontoltság. Buzgón kötögetni kezdett.

- Uraim, - folytatta a férje, aki derűs szemmel még mindig a feleségét kémlelte - Isten áldja önöket. Az a szoba, amelyet az imént, mikor kiléptem, megrendeltek, - bútorozott legényszoba - készen várja önöket az ötödik emeleten. A lépcsőházi folyosó egy kis udvarra nyílik emitt balra, - mutatta a kezével - egész közel az én lakásom ablakához. De most jut eszembe, hogy önök közül már lakott is ott valaki. Az majd megmutatja önöknek az utat. Tehát, uraim, Isten velük!

A vendégek kifizették az elfogyasztott italok árát és felkerekedtek. Monsieur Defarge szeme mindig a feleségét figyelte, amint az nyugodtan kötögetett. Ekkor az idős úriember felkelt a helyéről, előrejött és szót kért.

- Tessék, tessék, uram, - mondta Monsieur Defarge és nyugodtan az ajtó felé lépegetett vendégével.

Nem tartott sokáig a beszédjük. De annál határozottabb volt. Majdnem az első szónál Monsieur Defarge hátravetette a fejét és erősen figyelni kezdett. S alig egy perc múlva már bólintott és távozott. Az idős úriember akkor intett a fiatal hölgynek s ők ketten is elhagyták a helyiséget. Madame Defarge buzgó ujjakkal és leeresztett szempillákkal kötögetett és nem látott semmit.

Mr. Jarvis Lorry és Miss Manette kisiettek az ivó ajtaján Monsieur Defarge kíséretében. A felé a folyosó felé tartottak, ahová az előbbi három vendéget utasította a kocsmáros. Piszkos, bűzös kis világitó-udvarba nyílt ez a folyosó. De ez volt az egyetlen bejárója egy nagy csomó másik háznak. S ezekben a házakban rengetegen laktak. A téglával kirakott, sötét folyosó ugyancsak téglából készült, sötét lépcsőházban ért véget. Monsieur Defarge itt meghajlította a féltérdét és kezébe véve régi gazdája leánykájának kezét, tiszteletteljesen megcsókolta azt. Szép cselekedet volt, de nem vitték véghez olyan szépen. Valahogy, hirtelenében, megváltozott az egész ember. Most már nem volt az arca jóságos. A tekintete nem volt nyílt, derűs többé. Titokzatos, mérges, veszedelmes emberré vedlett át.

- Nagyon magas; kicsit vigyázni kell. Kezdjék csak lassabban! - szólt szigorú hangon Monsieur Defarge Mr. Lorryhoz, amint a lépcsőn felfelé haladtak.

- Egyedül van? - suttogta ez utóbbi.

- Egyedül van-e?! De az Isten áldja meg, hát ki volna vele? - felelt Monsieur Defarge ugyanolyan halkan.

- Mindig egyedül van?

- Mindig.

- Ő akarja úgy?

- Szüksége van rá; nem lehet másképp. Mint aminőnek először láttam őt, akkor, mikor rámtaláltak és megkértek, hogy magamhoz veszem-e?... De - vigyázat! ne szólj szám, - hát úgy van most is, mint akkor volt.

- Nagyon megváltozott?

- Még hogy megváltozott-e?!

A kocsmáros megérintette a kezével a falat. Csúnyául káromkodott. Egyenes válasz se lett volna szörnyűbb. Mr. Lorry mind nyomottabb hangulatba került. Rosszabbodott a kedve, amint két társával magasabbra ért.

A régi Párisban, ahol annyi ember nyüzsgött, talán helyénvaló lett volna ilyen lépcsőház. De még akkor is szörnyűség volt azon felhaladni olyannak, aki ezeket a tekervényes csodajáratokat nem szokta meg. A nagy, rohadt fészek - óriás, magas bérház, - minden egyes nyomorúságos odúja kilökte magából a fölösleges szennyet, szemetet: mind ki a folyosókra, a közös lépcsőházra. A szörnyű és reménytelen szeméttömeg megrohasztotta a levegőt, ha a szegénység és nyomor maga nem tette volna fullasztóvá az ottartózkodást. A kettő egyesülve, majdnem elviselhetetlenné tette még a lélekzetvételt is. A lelkiállapota annyira megzavarodott ebben a környezetben, és látván azt, mint izgul kis kisérője mindjobban, hogy Mr. Jarvis Lorry kétszer is megállt, hogy pihenőt tartson és hogy kissé magához térjen. Minden egyes megállása valamely öblösebb helyen, ablak mellett történt, amin keresztül az esetleg ittrekedt tiszta levegő igyekezett sietősen kifelé. Mintha viszont a romlott, beteg gőzök onnan jöttek volna be. A rozsdás rácsokon piszkos ruhák imbolyogtak. Köröskörül, amerre a szem ellátott, ilyen volt a láthatár lefelé, felfelé, mindig, mindenütt, - a Notre Dame székesegyház két idelátszó tornya regélt talán egészséges lakásról, egészséges életről.

Végre felértek a lépcső legtetejére és itt most harmadszor álltak meg. Volt ott még egy felfelé vezető lépcső, de az még a többinél is meredekebb. Csak azután következett a padlás. A kocsmáros - mindig kicsit előttük járt és mindig azon az oldalon maradt, ahol Mr. Lorry volt - magábamélyedt, mintha attól félt volna, hogy az ifjú hölgy kérdezni talál valamit. Végezetül kotorászni kezdett a kabátja zsebében és előhúzott egy kulcsot.

- Zárva tartják az ajtót, barátom? - kérdezte meglepetve Mr. Lorry.

- Persze. Zárva, - felelt kelletlenül Monsieur Defarge.

- Szükségesnek tartja, hogy a szerencsétlen gentleman ennyire visszavonuljon?

- Szükségesnek tartom, hogy a kulcsot ráfordítsam. - Monsieur Defarge egészen a fülébe súgta a feleletet és a homlokát összeráncolta.

- Miért?

- Miért?! Hát mert olyan soká élt lakat alatt, hogy félne, - megijedne, - őrjöngene, - darabokra tépné magát, - meg is halna, - Isten tudja, micsoda kárt tenne magában, - ha nyitva felejtenék az ajtaját.

- Lehetséges! - kiáltott Mr. Lorry.

- Még hogy lehetséges-e? - fakadt ki keserűen Defarge. - Bizony lehetséges. És mondhatom, gyönyörű világot élünk, ha ilyesmi lehetséges. És mikor sok hasonló eset is lehetséges. És nemcsak lehetséges, de meg is teszik! meg ám! de mennyire! látja, itt, ez alatt a francia ég alatt, minden áldott, felvirradó napon! Éljen a Sátán. Gyerünk, no.

Olyan halkan mondta a mondókáját, hogy a fiatal hölgy nem értett belőle egyetlen szót sem. De ekkorra már ő maga is olyan izgalomban remegett, az arca akkora aggodalmat árult el, sőt olyan rémület ült a szemében, hogy Mr. Lorry kötelességének tartotta, hogy akárhogyan is, de megnyugtassa, csillapítsa.

- Bátorság, drága Miss! Bátorság! Gondoljon az üzletre! Mindjárt túl leszünk a legrosszabbon; csak bemegyünk a szobába és mindjárt tul leszünk rajta! Aztán már csupa jó lesz minden; ön vigaszára, boldogságára lesz! Most kezdődik az ő élete, ön minden bajától, gondjától megszabadítja! Vigasza lesz, igen, a napsugara! Hadd segítsen itt nekünk ez a jó ember! No; rajta! rajta! Hiszen üzletről van szó!

Halkan indultak tovább, lassan mentek felfelé. Ez a lépcső nem volt hosszú és hamar felérkeztek a ház legtetejére. Itt éles volt a kanyar. Három ember fogadta őket, akiknek a feje mélyen lekonyult egy ajtó zárja fölé. Mikor felemelkedtek, akkor bekémleltek a szobába, aminek az ajtaját vizsgálgatták az imént. A falban apró lyukak és repedések látszottak; ezeken kémlelődtek. Mikor szorosan mögöttük lépéseket hallottak, mindhárom kiegyenesedett és megfordult. Az a három férfi volt, aki lenn az ivóban früstökölt az imént és a kocsmárossal váltott szót.

- Ejnye, ezekről egészen megfeledkeztem az ön látogatása fölötti örömömben! - kiáltott Monsieur Defarge. - Gyerekek, menjetek most innen! Nekünk üzleti ügyeink vannak, üzleti ügyben jöttünk!

A három ember megfordult; lassan, szó nélkül lefelé indultak a lépcsőn.

Itt, ezen a folyosón már csak egyetlen ajtó volt. A kocsmáros egyenesen ehhez az ajtóhoz lépett. Mikor egyedül maradtak, a leányka hátrább állott meg és Mr. Lorry suttogva kérdezte a kocsmárost, a hangja kicsit remegett a haragtól:

- Mutogatja maga Monsieur Manettet?

- Láthatta; de csak igy, és keveseknek.

- Rendben van ez igy?

- Én igy tartom rendbenlevőnek.

- Kik azok a kevesek? Kiket választott ki?

- Azokat választottam ki - a saját nevem alatt - Jacques - ez mind a három Jacques, - azokat választottam, akiknek jót tesz az ilyen dolgok látása. Akik értenek belőle. Elég is ebből ennyi. Ön angol, tudja, az egészen más dolog! Várjon csak itt egy pillanatig!

Erélyes mozdulatot tett, hogy maradjanak hátra. Előrelépett és benézett a fal repedésén. Aztán felemelte a fejét, kétszer-háromszor kopogott az ajtón. Úgy látszott, csak azért kopog, hogy minél nagyobb zajt üssön. Ugyanezzel a szándékkal jó hangosan dugta bele a kulcsot a zárba és recsegve-ropogva fordította meg háromszor-négyszer is, mielőtt csakugyan visszahúzta a závárt. Akkor aztán nehezen és vontatottan megfordította.

Keze alatt az ajtó lassan kinyílt és befelé fordult. A kocsmáros bekiáltott valamit. Gyönge hang válaszolt. Mindkét oldalon: alig volt ez több egy igennél, vagy nemnél.

Monsieur Defarge a vállán keresztül visszapillantott.

- Lépjenek be!

Mr. Lorry átkarolta a leányka derekát, hogy ne féljen. Erősítette, támogatta. Érezte, hogy a leányka elalélóban van.

- No, no, üzlet ez csak! Úgy-e, hogy csak üzlet, nézze! - De valami olyan csillogott a szeme szögletében, ami nem vallott üzletre. - Előre, menjünk!

- Félek, - reszketett a lányka.

- Fél? Mitől?

- Félek - tőle. Az apámtól.

Mr. Lorry egészen elvesztette a fejét. Aggódott a leányka állapota miatt és ingerelte a vezetőjük jeladása is. Féligmeddig felemelte a gyermeket és úgy segítette be a szobába, a karjai között. Ott, az ajtón belül, letette és állvamaradt mellette.

Defarge kihúzta a kulcsot. Belülről bezárta az ajtót, újra kivette a kulcsot. Gépiesen csinálta az egészet és olyan zörejjel, ahogy csak bírta. Végezetül otthagyta az ajtót és az ablak felé lépkedett. Itt aztán megállt és körülpillantott.

A padlást egészen másféle rendeltetésnek építették annak idején. Ide fát és szenet szoktak rendes körülmények közt raktározni, esetleg ócska bútort, vagy fehérneműt szoktak száritani. Sötét is volt; hiszen az ablaka se volt igazi ablak, csak egy falba vágott nyílás, amelyik a tetőre nyílt szelelőlyukul. Az ablak előtt kis emelődaru, a mivel, úgy látszik, boldogabb időkben lentről fel szokták húzni a szükséges holmit. Üveg nem volt ezen az ablakon. Hogy azonban a hideget kirekesszék, átlátszó papírral volt betömve a nyílás. Bizony kevés világosság áramlott igy be. Mikor az ember belépett, nem is vehette ki tisztán a tárgyakat. Soká kellett bent lenni, hogy egyáltalában megkülönböztessenek valamit. Alig volt képzelhető, hogy ilyen sötétségben tisztességes munkát lehet készíteni. Pedig bizony ebben a padlásszobában igen tisztességes munka készült. Háttal az ajtónak, arccal az ablak felé fordulva - most a kocsmáros szembekerült vele - őszhajú férfi ült egy alacsony padkán. Mélyen a munkájára hajolt: cipőket kalapált.