A VAJÁK-SOROZAT KÖTETEI
AJÁNLOTT OLVASÁSI SORREND SZERINT

Az utolsó kívánság

A végzet kardja

VAJÁK-SAGA

Tündevér

A megvetés ideje

Tűzkeresztség

Fecske-torony

A tó úrnője

KIEGÉSZÍTŐ KÖTET:

Viharidő

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Andrzej Sapkowski: Wiedzmin – Rozdroże kruków

Supernova, Warszawa

Fordította: Hermann Péter

Original text copyright © by Andrzej Sapkowski, 2024

Published by arrangement with Patricia Pasqualini Literary Agency.

Hungarian translation © Hermann Péter, 2025

Hungarian edition © GABO Könyvkiadó, 2025

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Ez a könyv fikciós mű. A nevek, szereplők, helyszínek és események a szerző képzeletének szüleményei, vagy fiktív módon kerültek felhasználásra. Bármilyen hasonlóság valódi eseményekkel, helyszínekkel vagy élő, illetve elhunyt személyekkel pusztán a véletlen műve.

Kiadja a Gabo Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Kleinheincz Csilla

Szerkesztő: Pákh Katalin

Borítógrafika: Tikos Péter

Borítótipográfia: Szabó Vince

Tördelő: Kovács Mária

Korrektor: Dobos Attila és Czene István

ISBN 978-963-566-885-4

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

A GABO Kiadó könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

Borzadályos szél sivít, iszonytató sötét körül

Homályban rejlő vérszomjas rettegés

Lopva közelg a gonosz, segítség elkelne már

Megmentőnk, vaják, te vagy a reménység!

Ártatlan áldozat messzehangzón kiált

Sötét és fagyos az éjszaka

Vérpatak szennye nyírfa fehér kérgén, kősziklán

De vajáknak se híre, se hamva.

Névtelen ballada,

kb. R. 1150-ik évéből

Ifjúságomnak vétkét, kérlek, hogy meg ne említsed

25. zsoltár, 7.

Első fejezet

Kaedwen országa észak felől a Sárkányhegy, kelet felől a Kékhegy között találtatik, és járhatatlan pusztaság zárja el nyugat felől. A Topp nemzetségéből származó örökletes királyok uralkodnak benne. Eredeti székhelyük az ősi Ban Ardban volt, de eme erősséget post Resurectionem 1130-ik évben Dagread király a varázslóiskolának ajándékozta, a fővárost pediglen áthelyezte az ország középső részén található Ard Carraighba.

Kaedwen más fontosabb várai: Ban Fearg, Daevon, Ban Fillim és Ban Gleann.

A Toppok és az egész ország címere emberemlékezet óta az egyszarvú volt – d’or, licorne effrayée de sable.

Kaedwen királyi földjei körött a közösséghez tartoznak a határvidékek, melyeket mark v. marchia, azaz grófság néven említenek. Ezeket az őrgrófoknak bocsátották rendelkezésére, vagyis az örökletes vagy a király által kinevezett grófoknak. Ez a név onnan ered, hogy ezek a földek szolgálnak előőrsként, és egyre messzebb kiterjedvén feladatuk, hogy hódításokat tegyenek, Kaedwen részére a tündéktől új földeket ragadjanak el, a határokat továbbhelyezzék, és jelvényeiket, id est markjaikat egyre távolabb tűzhessék ki. E grófságok: a Nyugati, a Hegyi, a Tavi és a Síksági.

Baldwin Adovardo,

Regni Caedvenie Nova Descriptio

ELSŐ FEJEZET

Geralt legőszintébb igyekezete – de inkább fontos okai – ellenére sehogy sem volt képes az elöljáró fecsegésére összpontosítani. Minden figyelme az elöljáró asztalán álló jókora, kitömött varjúra fordult. Az üvegszemével a vajákra meredő varjú zöldre festett agyagtartón állt, mindkét lába az agyagba mélyedt. Ekképpen a teljesen élőnek kinéző varjú semmi módon nem lehetett élő, nem volt ez kétséges. De akkor, Geralt nem győzött rajta csodálkozni, miért kacsintott rá többször is azzal az üvegszemével? Mágia volna? Nem igazán, mert vajákmedálja egyszer sem, kicsit sem kezdett remegni vagy vibrálni. Akkor hallucináció volna? Érzékcsalódás? Talán azért is, mert egypárszor fejbe csapták?

– Megismétlem a kérdést – ismételte meg a kérdést az elöljáró, Bulava. – Megismétlem, bár nem szokásom az ismétlés.

Bulava elöljáró már jó néhányszor biztosította róla Geraltot, hogy nem szokása az ismétlés. Ennek dacára minduntalan ismételt. Ezt szemlátomást szerette, noha nem szokta.

– Megismétlem a kérdésemet: miről volt szó valójában? Mi dolgod volt azzal a dezertőrrel, hogy olyan szörnyen összevagdostad? Valami régi sérelem? Mert beláthatod, azt semmi módon nem hiszem el, hogy arról a parasztról, a kislánya női tisztességéről volt szó. Hogy állítólag a segítségére siettél. Mint egy szaros kóbor lovag.

A varjú rákacsintott. Geralt megmozdította hátrakötözött kezét, igyekezett felpezsdíteni a vérkeringését. A kötél fájdalmasan mélyedt a csuklójába. Hallotta a mögötte álló falusi fickó súlyos lihegését. Közvetlenül mögötte volt, és Geralt biztos volt benne, csak ürügyre vár, hogy öklével megint fülön csapja.

Bulava elöljáró zihálva terpeszkedett el a székén, kidüllesztette bársonykaftánba bújtatott pocakját. Geralt a kaftánt nézegetve megtudhatta, mit evett az elöljáró aznap, tegnap és tegnapelőtt. És hogy legalább az egyik fogáshoz paradicsommártás volt.

– Azt hittem – szólalt meg végül az elöljáró –, hogy soha nem kell találkoznom egyikőtökkel sem, vajákok. Évek óta nem láttak itt egyetlen vajákot sem. Azt mondogatták, hogy a százkilencvennégyes év óta alig néhányuk maradt élve, ott fent, a hegyekben. Aztán elterjedt a hír, hogy a maradék is kihalt, éhezéstől vagy járványtól. És tessék, pont az én falumban bukkan fel egy ilyen. És az első teendője épp egy gyilkosság. És amikor tetten érve elfogják, van olyan pimasz, hogy valami kibaszott rendeletre hivatkozik.

– Az ezeregyszázötvenedik évben kiadott rendelet hatálya szerint – Geralt köhécselt, krákogott –, amelyet Kaedwen és a határvidék, a Grófság királya, Dagread adott ki, primo: a vajákoknak engedélyeztetik, hogy szabadon gyakorolhassák hivatásukat a Királyság és a Grófság területén, és kivétetnek a helyi hatóságok jogköre alól…

– Először is primo – szakította félbe Bulava hevesen – hamarosan fél évszázad is eltelik, amióta Dagread és vele együtt az általa kiadott önkényuralmi rendeletek elporladtak. Másodszor primo tőlem egyetlen király sem vesz ki semmit semmi alól, mert a király messze van, Ard Carraighban, és itt a helyi hatóság kormányoz. Vagyis én. És harmadszor primo, téged, öcsém, nem a hivatásod gyakorlása miatt tartóztattak le, hanem gyilkosságért. Vérfarkasokat elfogni és erdei démonokat agyonverni, az a te dolgod, vaják. De embereket levágni, arra egyetlen király sem jogosított fel.

– A védelmében cselekedtem…

– Daryl!

A fickó engedelmesen mért Geraltra egy ökölcsapást, ezúttal a tarkójára.

– Idegesít az ismételgetésed – az elöljáró felnézett a mennyezetre. – Tudod, hová vezet, ha idegesítesz? Még egy olyan békés embert is, mint én?

A varjú kacsintott az üvegszemével. Geralt hallgatott.

– Te – mondta végül Bulava – nem vaják vagy. Te selejt vagy. Javításra szorulsz. Vissza kell téged küldeni a hegyvidéki Fészketekbe, amiről annyit beszélnek az emberek. Nem tudom, hogy van ez ott tifelétek. Lehet, hogy a hozzád hasonló kacatot részeire szedik, hogy új, jobb vajákok előállítására használhassák fel. Mert hisz így csinálják nálatok, igaz? A vajákokat különféle emberdarabokból rakják össze, aztán összevarrják, összeragasztják, vagy hogy. Mindenféléket beszélnek az emberek. Nahát, nehogy a levegőbe beszéljek… Téged, te elromlott vaják, visszaszállíttatlak a hegyekbe, Gwenllechen túlra. Egy hét múlva.

Geralt hallgatott.

– Meg sem kérded, miért egy hét múlva? – Az elöljáró kivicsorította a sárga fogait. – Szeretsz rendeletekre meg törvényekre hivatkozni. Nos, én is a törvény mellett állok. És az a törvény, hogy itt, ebben a községben jövevényeknek nem szabad fegyvert viselniük. Te pedig fegyverrel hatoltál be.

Geralt ellenkezni akart, hogy nem behatolt, hanem behurcolták. De nem volt rá ideje.

– A büntetés – jelentette ki Bulava – húsz korbácsütés. A büntetést az itt jelen lévő Daryl méri ki, neki pedig súlyos a keze. Egy hétnél hamarabb nem állsz lábra. Na hát, vigyétek! A főtérre vele, oszlophoz kötözni…

– Hohó, hohó! – tartotta vissza a legényeket a szobába belépő férfi, szürke köpenyének alja alaposan bepiszkolódott. – Minek ilyen sürgős neked az az oszlop meg a botozás, Bulava? Tönkre akarod tenni nekem a vajákot? Nehogy már, abból nem lesz semmi. Nekem ép és egészséges vajákra van szükségem az építkezésen.

– Mit avatkozol be a végrehajtásba, Blaufall? – az elöljáró csípőre tette a kezét. – Elég, hogy el kell tűrnöm, folyvást robotra viszed a faluból az embereimet. De a jogkörömbe ne avatkozz bele, nem a te dolgod, ez az én jogköröm. A bűntettet meg kell torolni…

– Lárifári, miféle bűntett? – vágott közbe Blaufall. – Szó sincs semmiféle bűntettről, ez önvédelem és embermentés. Ne vágj pofákat, ne vágj pofákat, mert tanúm is van. Csak tessék, gazduram. Na, ne félj. Beszélj, mi volt meg hogy volt.

Geralt ráismert a jobbágyra. Ugyanaz volt, akit az előző nap megmentett a rablóktól, és aki köszönet helyett bemenekült az erdőbe. Annak a kislánynak az apja, akit ingre vetkőzve látott meg.

– Tanúsítom… – nyögte ki a paraszt, és rámutatott Geraltra. – Szavammal tanúsítom, hogy emez ifjú a banditák ellen a segítségemre sietett… Tulajdonomat megmentette… Leányomat a meggyalázástól megóvta… Banditák kezeiből az ártatlanságot kiszabadította…

– És ama dezertőr – folytatta Blaufall – szekercével vetette rá magát, ez az ifjú pedig védte magát. Önvédelem! Erősítsd meg, gazduram, hogy így volt.

– Így volt… Richtig uccse! Elöljáró uram, emez ifjú nem bűnös! – A jobbágy elsápadt, és természetellenesen erős hangon beszélt. – Elöljáró uram! Engedd őt szabadon, erre kérlek. Itt van… Kérlek, fogadd el… A… hmm… címén. Ha valami kőccség vagy kár lenne… Örömmel megtérítem…

A paraszt alázattal meghajolva nyújtott át az elöljárónak egy erszényt. Bulava gyorsan elrejtette bő nadrágja egyik zsebébe, olyan ügyesen, hogy az erszény meg sem csörrent.

– Önvédelem! – kacagott fel. – Ízekre szabdalta a kardjával. Ártatlan ifjú… A legszívesebben…

Kimentek az udvarra. A legények kitaszigálták Geraltot, de a kezét nem oldották ki.

– Téged meg, Blaufall – fordult hozzá az elöljáró –, tán bolha csípett meg, hogy még egy tanút is idehurcoltál? Olyan nagy szükséged van a vajákra?

– Mi a fene, nem is tudod? Utat rakunk le, Nagy Utat, Ard Carraighból vezet, az erdőségen keresztül egészen Hengforsig kell meglennie ennek az útnak. Nem is akármilyen lesz, nem valami csapás, hanem országút, száraz és sima, fatörzsekkel és rőzsenyalábokkal megerősítve, hogy szekerek és fogatok járhassanak rajta. Fontos ez a Nagy Út, élénk kereskedelem lesz arra, az országaink között, azaz Északkal. Maga a király parancsolta meg, hogy siessünk. Ám ott szörnyek vannak az erdőben és a mocsarakban, minduntalan el-eltűnik egy-egy munkás, valami szörnyeteg öli meg vagy ragadja el őket…

– És mióta olyan fontosak neked a munkások? Mindig azt mondtad, hogy a munkás lényegtelen, ha az egyik nincs, lesz helyette másik…

– Munkás annyi van, mint a kutyaszar, mert többségük robotos. De néha szörny pusztít el egy-egy munkavezetőt, ez pedig megzavarja a munkát, a munka nagyja kárba vész. Kár a szóért. Mondom, szükségem van a vajákra, kifutok az időből, nem elég, hogy a jutalmat elviszi az ördög, de még ellenőrt is kiküldenek. Az ellenőr pedig…

– Mindig talál valamit – Bulava megértően bólintott. – Hol az anyag tűnik el balkézről, hol a költségbecslés túl magas, hol meg…

– Ne térj el a tárgytól – fintorgott Blaufall. – A vajákot pedig azonnal ereszd el, haladéktalanul, máris viszem az építkezéshez… Ó, hogy az a… Mi folyik itt?

– A veterán őrség. – Az elöljáró a szeme elé tartotta a kezét. – Carleton úr csapata.

Nagy port verve és a tyúkokat szétriasztva, vágtában hatolt be az udvarra vagy tucatnyi lovas. Fegyveresek. Színes, rikító, viseltes öltözékben. Csak ketten voltak elegánsabbak, ők haladtak az élen. A bajuszos vezér jávorszarvasbőr zekét, aranyozott kardszíjat, strucctollas kalapot viselt. Egy hosszú hajú, homlokát szalaggal körbekötő tündén zöld felderítő egyenruha volt.

– Reisz Carleton kapitány úr – köszöntötte őket Bulava, és odalépett hozzájuk. – Üdv, üdv! Miért e megtiszteltetés?

Reisz Carleton kapitány úr meghajolt a nyeregben, nagyot köpött. Aztán jelt adott a felderítőnek. A tünde odalovagolt az oszlophoz, ügyesen átvetette a keresztrúdon a hurokban végződő kötelet.

– Ohó! – Bulava csípőre tette a kezét, körülnézett, hogy ott állnak-e mögötte a legényei. – A kapitány úr szemlátomást akasztani jött a falumba. Ajjaj, már látom is, kinek jut ma osztályrészül az akasztófa. Látom, látom, az a két megkötözött… Á, akkor a kapitány úr az őrszakaszából megszököttekre vadászott! Azokra, akik itt az erdőnkben megtámadták a parasztokat és a szüzeket?

– Ezeket – Reisz Carleton kapitány megpödörte a bajszát – eszem ágában sincs felakasztani. Mind a kettőnek vesszőfutás jut, keresztül kell menniük rajta. Hogy jól eszükbe véssék. Ennyi az egész. Túl kevés az emberem, hogy akármiért felakasztgassam őket. És hogy büntetlenül gyilkolgathassa őket valami kóbor alak.

A kapitány kihúzta magát a nyeregben, felemelte a hangját, nemcsak az elöljárónak szánta, hanem a falusi legényeknek, Blaufallnak, az ő embereinek és a gyülekező parasztoknak is.

– Miért kellene megbüntetnem a katonáimat? Miért? Az önkényes eltávozásért? Hogy meg akartak dugni egy leányzót? De hiszen mi itt a világ végén úgy őrködünk, mint a száműzöttek, mintha ez lenne a büntetésünk. Se sör, se nő nem jut… Nem csoda, hogy a fiúk olykor félrelépnek, elkapnak egy…

– Mert – Reisz Carleton felemelte a hangját – mi a fenének mászkál a fehérnép az erdőben? És ez a gazda itt, minek kellett az ő kis ártatlankájával pont arra járni, nem jutott eszébe, hogy otthon hagyja? Semmi csoda nincs benne, hogy a fiúk meg akarták… Dicséretet nem kapnak érte! Dicséretet nem, de megértem! Aelvarr uram? Kész?

– Kész, kapitány úr.

– Akkor add át ezt a vajákot, Bulava! Megölte az egyik katonámat, kötelet kap. Elrettentő példát kell adni. Ne is vágjátok le, elöljáró, hadd lógjon itt figyelmeztetésül.

Blaufall előrelépett, azt a látszatot keltve, mintha szólni akarna, de visszakozott. A legények megragadták Geraltot, de bizonytalan tartással. Mint kiderült, jól tették.

Hirtelen különös csönd támadt. Mintha fagyos fuvallat lengedezett volna.

Az istállók felől lassú mozdulatokkal léptetett be az udvarba egy koromfekete ló. Fehér hajú lovasa ezüstszegecsekkel kivert fekete bőrzekét viselt. A lovas jobb válla mögül két kard markolata meredt ki.

Lassacskán, szinte elegánsan haladt el a fekete ló a parasztok és az elöljáró mellett. Carleton kapitány lovasai előtt állt meg. Pillanatnyi csönd támadt. Aztán a fekete ló megrázta a fejét. Megcsendültek a zablavégek.

– Bulava elöljáró úr – szólalt meg a csönd közepette a fehér hajú lovas – azonnal szabadon engedi az ifjú vajákot. Visszaadja a lovát, a fegyverét és a holmiját. Azonnal.

– Igen… – köhécselt az elöljáró. – Igenis, Holt úr. Máris…

– Carleton kapitány úr. – A lovas könnyedén meghajolt. – Üdvözöllek!

– Preston Holt vaják úr. – Reisz Carleton megérintette a kalapja szélét. – Üdvözöllek!

– Kapitány úr – a lovas felemelte a hangját – lesz szíves elvinni innen ezt a tündét, a madzagját és az alárendeltjeit. Már nincs rátok szükség. A mai lincselés törölve.

– Valóban? – A kapitány kiegyenesedett a nyeregben, kezét a kard kosarára támasztotta. – Annyira biztos vagy magadban, vaják úr?

– Igen, ennyire biztos vagyok. Isten veled! Elöljáró úr, elengedted a fiút? A holmiját visszakapta?

– Ó, te kurvapecér! – ordított fel Carleton egyik lovasa, kirántotta a kardját, és rávetette magát a lovasra. – Nesze…

Nem fejezte be. A Preston Holtnak titulált lovas felemelte a kezét, kurta mozdulatot tett. Süvített és sípolt a levegő, a parasztok befogták a fülüket. A lovas legény felüvöltött, és úgy röppent ki a nyeregből, mintha parittyából lőtték volna ki, súlyosan és magatehetetlenül zuhant egyenesen a társai elé, a lovak megriadtak, felhorkantak, topogtak, a fejüket rázták, az egyik felágaskodott. A ledöntött legény lova ki-kirúgott, a farát rázogatta, a kunyhók között tűnt el.

Nagy csönd támadt.

– Még valaki? – Preston Holt felemelte kesztyűs kezét. – Van-e valakinek kedve kiállni? A hőst játszani? Nincs? Így gondoltam. Isten veletek, katona urak! Az ifjú vaják már nyeregben van?

– Igen – válaszolt Geralt.

– Akkor indulás. Kövess.

Második fejezet

A Hegyi Grófság a Gwenllech folyó mentén állította fel a határjeleit. Ismeretes, miszerint az ottani őrgrófoknak az a törekvése, hogy támadást indítsanak a Sárkány-hegység völgye felé, mivel azt ciszmontán örökségüknek szokták nevezni, ugyanis amaz hamarosan megnövekszik a transzmontán örökséggel, ha a tündéket továbbűzik a hegyek belsejébe. Mindazonáltal múlnak az évek, de semmi ilyesmi nem történt.

Baldwin Adovardo,

Regni Caedwenie Nova Desciptio

MÁSODIK FEJEZET

Kaedwen királysága az egész lakott világban hideg és szeszélyes időjárásáról volt közismert. Észak felől a Sárkány-hegység lánca, kelet felől pedig a Kék-hegység masszívuma zárja le, az ország a kiszámíthatatlan és gyakori légáramlásoktól szenvedett, ezek hosszú és fagyos teleket, hűvös tavaszokat és rövid, esős nyarakat okoztak. Ami az őszöket illeti, azok különfélék voltak – hol napsütötték, melegek és kellemesek, hol meg korántsem.

Most, márciusban, amit a tündék Birkének hívtak, a hó még megmaradt az árkokban és a kidőlt fák között, fehér foltok lepték el a vízmosásokat és a zsenge erdőségeket. Sárgás jégtáblák takarták még itt-ott a pocsolyákat és a mélyedéseket. Adott ugyan némi melegséget a napsütés, de a hegyek felől fújó szél nem volt kevésbé dermesztő, mint januárban.

Geralt a Napéjegyenlőség előtti napon indult el Kaer Morhenból. Ez volt a vajákok szokása. Kitanulták ugyanis, hogy a szörnyek tél után a legéhesebbek, és olyan agresszívek, hogy a falvakban és más településeken élők hajlandók pénzt előkaparni, hogy vajákot fogadjanak fel, habár vetés előtt már elfogyasztották a készleteiket, és gyakorlatilag nem volt semmijük a megélhetéshez. De Geraltnak nem lett alkalma, hogy felfogadják. Úgy alakult ugyanis, ahogyan alakult, alig kétnapi lovaglásra volt a hegyektől, és bumm, a paraszt és a lánya, a martalócok, a rossz fogú kopasz fickó, piff-puff, és tessék. Egy Neuhold nevű településről került Bulava elöljáró bírósága elé, aztán érte a lincselés veszélye a helyi őrjárat katonái részéről, ez a koromfekete lovon ülő különös fehér hajú teremtés mentette meg, aki két kardot hordott a hátán, és akinek a nyomába igyekezett most Geralt.

– Azt javaslom – a különös teremtés hátrafordult a nyeregben –, hogy egy ideig együtt menjünk. Carleton kapitánynak esetleg még mindig kedve támadhat, hogy téged felakasszon, láthatóan nagyon is akarhatta. Annyira nem buta, hogy engem vegyen üldözőbe, de te egymagadban könnyű célpont lehetsz. Hacsak nem zavar a társaságom.

– Ugyan dehogy – bizonygatta Geralt sietve, és megnógatta fakó kancáját. – Örömmel… Én… Igazán…

– Tudom, ki vagy. A hajad a mutációk után fehéredett ki? A Változások után? Eltűntek a pigmentek, ahogy az enyémek is?

– Na hát… De honnan…

– Hogy honnan tudom, kiféle vagy? Onnan, hogy nyomon követem, mi folyik ott nálatok, az Erődben. És olyasmiket hallottam, hogy ott afféle wunderkind nevelődött ki, hogy Geraltnak hívják, és nemsokára kell útra kelnie.

– De Vesemir…

– Soha nem tett rólam említést? Soha nem ejtette ki a Preston Holt nevet? Megmagyarázom: Vesemirrel mi ketten bizonyos ideje, hogy úgy mondjam, külön röppályán tartunk. Ha érted, mire gondolok.

Geralt nemigen tudta, mi az a röppálya, de okos képet vágva rábólintott.

Bizonyos ideig csöndben lovagoltak. Egymás mellett.

–Tehát útnak indultál Kaer Morhenból – szólalt meg végül Preston Holt. – A kezdés talán nem a legjobban sikerült, de a kezdésekkel már csak így szokott lenni. Egyébként eszemben sincs, hogy lehordjalak, megnéztem annak a martalócnak a hulláját, és a vágásaid, el kell ismernem, hibátlanok. Lehet, hogy szükségtelenek, lehet, hogy átgondolatlanok, lehet, hogy nem túl elegánsak – de végső soron hibátlanok.

Megint elhallgattak, nézegették a legelőre kihajtott marhacsordát meg a pásztorfiút, aki egyik tehéntől a másikig futkározott, hogy fagyoskodó lábát a friss, meleg tehénlepényben melegítse meg. A trágya nem adott túlságosan sok meleget, a futkosás annál inkább.

– Kihajtják a teheneket – jegyezte meg Holt –, habár a fű még alig serkent ki a földből. Ez jelzi, hogy megkezdődött a szezon, és könnyen találsz munkát, Geralt. A falvak hamarosan szívesen fognak fizetni a pásztorok és az állomány védelméért. Ügessünk oda a nyírfáshoz, a bányavíz partjára.

– Minek a partjára?

– A bányavízére. Ez az árok itt a bányavíz, az a csatorna, amellyel régen a bányából a vizet vezették el. Amint pontosan tudod, Kaedwen királyságnak azon a részén vagyunk, amelyet Hegyi Grófságnak hívnak. A Hegyi Grófság gazdagsága a bányákban rejlik, főként sót termelnek ki, de ezüstöt, nikkelt, ónt, ólmot, lapisz lazulit és egyebeket is. Legalábbis így volt régen, ma már mintha hiány kezdene lenni az ásványkincsekből. Semmi sem tart örökké.

Geralt nem fűzött ehhez megjegyzést.

– Látod ott előttünk azt a hegyet? Falásnak hívják, így szerepel a hivatalos térképeken. És ez onnan ered, hogy jó száz éve egy Falás nevű paraszt épp ott ásott ki véletlenül egy jókora káposztafejnyi ezüsttömböt. Pillanatok alatt jött létre a bánya, kivájták a hegyoldalt. Nagy mennyiségű ezüstöt és galenitet, ólomércet bányásztak ki. De minél mélyebbre fúrtak a bányászok, annál több gondjuk lett a vízzel. Errefelé több ilyen bányavíz van, majd meglátod. Végül a víztelenítés költségei veszteségessé tették az egész kitermelést. A bányászok más vidékekre költöztek. Részben elöntött folyosók és üregek labirintusát hagyták hátra. És most jön a java: az elhagyott és elárasztott bányát vándorganajfalók lepték el és vették birtokukba. Úgy vélem, tudod, mik azok a ganajfalók?

– A ganajfalók – szavalta Geralt egy levegővel – kicsiny teremtések, kutyafejű majmokhoz hasonlítanak. A föld alatti sötétségben élnek. Csapatban veszélyesek.

– Fenemód veszélyesek – szakította félbe a szavalást Preston Holt. – És meglehetősen gyakran bosszantják az amatőr bányászokat, akik azért gyűlnek itt össze, hogy a Falás lejtőit kapargassák, ezüstöt keressenek, amiből még most is akad itt valamennyi. Íme, a levezetésem illusztrációja: ami ott világlik, nem más, mint ponyvás szekerek és sátrak. Egyenesen ráakadtunk a merész vájárok táborára. Ezen a tavaszon ők az elsők.

A merész vájárok először lapátokkal és botokkal felfegyverkezett delegációval köszöntötték őket. A köszöntők fenyegető arckifejezése egyszerű küldetést fejezett ki: hordjátok el magatokat, jövevények, mi voltunk itt az elsők. Az arcok azonban hamar megenyhültek – amint a vizsgálódás kimutatta, a jövevények korántsem voltak hívatlan versenytársak. És lám, az imént még elutasító arcok örömtől ragyogtak fel.

– Hála az égnek, köszönet az isteneknek! – kiáltott fel a bányászok vezetője, és a háta mögé rejtette a kapát, amelyet egy pillanattal korábban fenyegetően lóbált meg. – Köszönet légyen az isteneknek! Hála az égnek, hiszen ez a nagyságos vaják úr! Mivel hírét vettük, hogy a környéken vagytok, már szándékoztunk is értetek küldeni! Ti meg időközben mintha az égből pottyantatok volna ide!

– Így szoktam. – Preston Holt kihúzta magát a nyeregben. – Az égből lepottyanni a szükséget szenvedőknek. Mert vaják volnék.

Közben néhány siránkozó nőszemély csatlakozott a bányászokhoz. Egyre nagyobb lett a hangzavar és a káosz. Preston Holt mozdulataival és hangjával igyekezett úrrá lenni a rendetlenségen. Eltartott egy darabig, mire végül kivehette, miről van szó, és mit akarnak a bányászok és a nők.

– Vajákra van szükség, vajákra! – kiáltotta a bányászok vezetője, és a kapájával hadonászott. – Elragadtak egy fiút a föld alatti teremtmények, amik a hegy alatt élnek! Rátámadtak, elragadták, behúzták a mélységbe! Ki menti onnan ki, ha nem ti?

– Két hete sincs – válaszolta Holt –, hogy figyelmeztettelek benneteket, tartsátok magatokat távol az aknától és a tárnáktól. Hát? Nem megmondtam? Hogy a hegy túloldalán kell ásni? Azt mondjátok, a ganajfalók ragadták el a fiút? Hány éves volt? Öt? Régen történt? Tán tegnapelőtt? Nagyon nem siettetek értem küldeni. Szállj le, Geralt!

Preston Holt is leszállt a lováról. Geralt figyelmét nem kerülte el, hogy nehezére esett a mozgás. És hogy erősen sántított a bal lábára. Egy mozdulattal elhessegette az őt körülvevő, siránkozó nőket. Váltott egy-két szót a fővájárral, aztán megrántotta Geralt zubbonyujját.

– Nos, ifjú vaják – mondta. – Itt az ideje, segíteni kell a szörnyek által zaklatott emberek bajában. Mert éppen most fogadtak fel.

– Ha a ganajfalók tegnapelőtt ragadták el a fiút – morogta Geralt –, akkor elenyésző esély van rá, hogy még…

– Hogy él még? Igen, ez kétséges. De legalább megtaláljuk… Hmm… Lehetővé tesszük, hogy az anyja eltemesse, ami maradt belőle… Miért habozol, ifjú Geralt? Nemrég gondolkodás nélkül vetetted be magad, hogy megvédd egy kislány becsületét, és szétvagdaltál egy embert, most meg habozol?

– Mondtam ilyet? – Geralt vállat vont. – Habozom én? Nem habozom.

*

A hegyoldalban ott álltak még egy faszerkezet, bizonyára egy víztelenítő taposómalom maradványai. Onnan nyílt egy félig beomlott, a mélységbe nyíló akna.

– A bányából ez az akna maradt meg – magyarázta Holt –, és arrafelé még egy tárna. Egyik is, másik is a magasabbik üreghez vezet. Az üreg kanyargós, mert teljesen kiaknázott telérek mentén vezet. Onnan meredeken vezet lefelé egy átjáró, amely a lejjebb fekvő fejtéshez visz, az még kanyargósabb, számos elágazása van. Lejjebb van még egy tárna, de az teljesen el van árasztva. A ganajfalók ebben az alacsonyabb járatban kuporognak. Lehetnek ott még valamilyen üregek, azok természetes barlangokhoz kapcsolódnak.

– A terv hát a következő: én ezzel a lábammal nem fogok lemenni, tehát igyekszem lejutni a tárna alá, ott zajt csapok, magamra vonom a ganajfalók figyelmét. Akkor csak benned reménykedünk. Lemész az aknában a fejtésig, onnan tovább a lefelé vezető járatban. Ott lesz rá esélyed, hogy megtaláld… Amit meg kell találni. Némi szerencsével. Amit kívánok is neked, fiú. Viszontlátásra idefönt!

– Talán előbb – kockáztatta meg a közbeszólást Geralt – körül kellene szaglászni…

– Mit csinálni? – Holt fintorgott. – Á, értem. De fölösleges bármit is… körülszaglászni. Igyál elixírt, markold meg a medált, és le az aknába.

– Minden tiszteletem – hebegte a mellettük álló fővájár –, de ez a vitéz olyan fiatalka… Elboldogul? Úgy gondótuk, hogy, Holt úr, te mész le. Saját magad személyesen…

Preston Holt megfordult, és ránézett. A bányász összegörnyedt, makogott valamit. Aztán elhallgatott.

*

A járat magas volt. Geralt kényelmesen, egyenes tartással haladhatott, pár arasznyira volt a mennyezet. A falakról mindenütt víz szivárgott, a lehulló csöppek zaján kívül semmi sem hallatszott. Megszaporázta a lépteit, minél gyorsabban akart eljutni a lejárathoz, mielőtt Holt, ahogy ígérte, lármát csap a tárnánál.

A fejtés falain mély sziklaüregek tátongtak, a kivájt érclelőhelyek nyomai. Az egyik mélyedésben különös téglaépítményre vagy inkább épületmaradványra figyelt fel. Nem tudhatta, hogy az egy ősrégi kápolna romja.

Amit Geralt ugyancsak nem tudott, az összes társadalmi csoport közül a bányászok hittek a legtovább az istenekben. Mivel állandó veszedelem közepette dolgoztak, biztosnak kellett lenniük benne, hogy valamiféle gondviselés vigyáz rájuk, és az itt elhangzó imádságok teremtik meg a biztonságukat. Könnyen kitalálható, a gyakorlat hamarosan bebizonyította, hogy az imádságok nem érnek semmit, az omlások és a metánrobbanások ugyanolyan gyakran sújtják az istenfélőket, mint a hitetleneket. De a bányászok így is hittek, kápolnákat építettek, gyertyákat gyújtottak és imádkoztak. Sokáig. De nem örökké. Végül szokás szerint győzött a józan ész.

A folyosó hirtelen lejteni kezdett, már ott volt a lejáratnál. Fülelni kezdett, de továbbra sem hallott semmit a vízcsöpögésen kívül.

Úgy rémlett, hogy már odaért az alsó járathoz, amikor elkezdődött.

A sötétből jókora kő süvített ki, súrolta a haját. Aztán röpült a többi, némelyik talált is. Az egyik fejen találta Geraltot, meg is szédült, a ganajfalók mindenfelől rávetették magukat, vadul ordítoztak, csaholtak, karmoltak és haraptak. Meg sem lehetett számolni, mennyien vannak, túl gyorsan kerítették be. Geralt kirántotta a kardját, de csak azért, hogy azonnal meg is fosszák tőle – két teremtmény leszorította, a harmadik egy jókora érctömbbel kiütötte a kezéből a fegyverét. A teremtmény felemelte a megszerzett kardot, és diadalittasan felrikoltott, nagyra tátotta kutyapofáját. Korai volt a diadalkiáltás – Geralt letaszította magáról a két támadót, felkapott egy követ, és odacsapott, a fogsorán találta el a ganajfalót. Az meg eleresztette a kardot, Geralt odaugrott, megragadta a fegyverét, mielőtt az a földre esett volna, és összezúzta a teremtményt, amely még mindig a pofájába szorult követ próbálta kipiszkálni. Két gyors vágással csapott le másik kettőre. És menekülőre fogta, az akna irányába. Mögötte vad csaholás hallatszott, repültek a kövek – némelyik megint talált. Az egyik a nyakszirtjét érte – fény villant fel, csillagok tűzijátéka világította meg a fejtést. Egy másik kő a keresztcsontját találta el, kis híján el is esett. Kétszer támadták meg a ganajfalók, fogaikat belemélyesztették a vádlijába, bőr lábszárvédője mentette meg a komoly sérüléstől. Az egyik felszökkent, és fájdalmasan harapott belé a térde fölött, ahol már nem volt lábszárvédő. Geralt nem lassított, hogy megölhesse.

Kőzáporban futott el az aknáig, felkapaszkodott a létra maradványain, kimászott a felszínre, ott elzuhant, és fekve maradt. Egy ideig.

– Na hát – hallotta. – Kijöttél. Méghozzá komolyabb sebek nélkül. Látom, itt-ott vérzel. De a vér sehol sem ömlik, ez is valami. Le vagyok nyűgözve.

Preston Holt állt fölötte, sült csirkecombot rágcsált.

– Mi a fene – nyögte ki Geralt még fektében. – Mi a fene! Úgy volt, hogy a tárnánál leszel… Zajt csapsz… Hogy elvond a…

– Tényleg? – Holt elhajította a csontot. – Ó, igen. Bocsáss meg, teljesen elfelejtettem.

Geralt elkáromkodta magát. Arccal a földnek.

– Többet is mondok. – Holt lenyalogatta az ujjait. – Nem fizetnek semmit. Mert a fiú előkerült. Megjött. Egyszerűen elkóborolt valamerre, a bányászok pedig szokás szerint a ganajfalókat hibáztatták. Kelj fel, ifjú Geralt. Geralt vaják. Engedd meg, hogy segítsek. Tudsz járni? Akkor menjünk. Mint mondtam, a fizetésből nem lesz semmi. De ételt és szállást adnak. A lányok ellátják a sérüléseidet. Ha szépen megkéred, hátha kedves is lesz hozzád valamelyik.

Elindultak a tábor és a füstölgő kondérok felé. Geralt vaják nehezen lépkedett.

Pirospozsgás lányok vették gondjaikba néhány testrészét. És megetették. A bányászok megengedték, hogy itt éjszakázzanak. Holt sátorban, Geralt szekéren.

Az egyik lány éjjel odament Geralthoz, és kedves volt hozzá. De csak kedves, egy kicsikét, és semmi több. Utána rögtön el is ment.

*

Hajnalban Geralt lekecmergett a szekérről, és nekifogott, hogy a kancáját felnyergelje, még sziszegett a fájdalomtól. Ebben a tevékenységében lepte meg Holt.

– Hová ez a sietség? – Megdörgölte a szemét. – Várj csak. Megreggeliztetnek, aztán indulunk tovább.

– Nézzenek oda! – szisszent fel Geralt. – De hátha én egyáltalán nem vagyok benne biztos, hogy veled akarok elindulni akárhová? Hátha inkább egyedül akarok elindulni?

Holt nekitámaszkodott egy nyírfatörzsnek, az eget vizsgálgatta. Derűs, nyoma sincs felhőnek.

– Teljesen megértem az álláspontodat – mondta. – De muszáj volt, hangsúlyozom, muszáj volt téged előzetesen levizsgáztatni, megfigyelni, milyen vagy akcióban.

– Előfordulhatott volna, hogy ki sem jövök.

– De kijöttél.

– Nem a te segítségednek köszönhetem. Így hát most…

– Megkérlek rá – szakította félbe Holt –, hogy legalább délig velem lovagolj. Ami, kerekítve és a napszakot figyelembe véve, öt-hat mérföldre becsülhető. Ez az idő és ez a távolság szerintem elegendő, hogy kifújhasd az irántam érzett haragodat, és józanabbul szemlélhesd a világot. És akkor majd teszek neked egy ajánlatot.

– Miféle ajánlatot? – Geralt szeme összeszűkült.

– Hat mérföld. Délben.

*

Valóban, kevéssel dél előtt az ég hirtelen sok-sok szárnytól sötétedett el, tollak suhogása és egybehangzó károgás lepte el. A földről és a környéken lévő faágakról többtucatnyi, talán több száz fekete madár röppent fel.

– Hollók – sóhajtott fel Geralt. – Mennyi holló! Lehetetlen! A hollók nem repülnek rajokban! Soha!

– Kétségtelen – Holt igazat adott. – Ennyi holló együtt, ez hallatlan, én is csodálkozom rajta. Kétségtelenül nem mindennapi jelenséggel van dolgunk. És ugyancsak nem mindennapi helyre értünk. Ha megfigyelted.

– Válaszút. – Geralt körülnézett. – Keresztutak.

– Válaszút. Jelkép ez a hely. Négy út, négy világtáj. A választás és a döntés helyszíne. Melyik út lesz a tiéd, Geralt? Geralt vaják.

A hollók feltelepedtek a magasabb faágakra. Károgtak, a lovasokat nézték.

– Három út, az ittenit is beleértve, a tiéd, magányos vajáké. Ezt a sorsot választottad, amikor Kaer Morhenból elindultál. Ha e három út egyikét választod, ha ezt a döntést hozod meg, elválunk egymástól. Ha azonban a negyedik utat választod, meghallgatod az ajánlatomat.

A hollók károgtak.

*

– Mint bizonyára megfigyelted, benne vagyok már az években. Azt is hozzáteszem, jócskán benne vagyok. Csodálkoznál rajta, mennyire jócskán. Azonkívül, ez is látható, nincs mit titkolni rajta, rokkant vagyok. Vajákdicsőségem napjai már a múltat dalolják. Nem indulok már kardommal útnak, pengém fénye, hogy így fejezzem ki magam, már nem oszlatja el a sötétséget. De a sötétség létezik, a szörnyek még mindig döngenek éjjelenként. Te szembeszállhatsz velük, és legyőzheted őket. A szörnyektől fenyegetett emberek a segítségedet szomjúhozzák.

– Igaz, én itt költőieskedek, te meg az ajánlatra vársz. Íme: együttműködést ajánlok. Közismert voltam itt, Kaedwenben, és az vagyok még mindig, soha nem panaszkodtam az ügyfelek hiányára, az emberek most is kérik a segítségemet, amit megadni már nem vagyok képes. De te igen. Jól megnéztelek, és amondó vagyok: légy az utódom, Geralt. Ahelyett, hogy éhesen kóborolnál az országutakon, költözz hozzám. Használd ki a renomémat, dologban nem lesz hiány. És munka után lesz hová hazatérned. És áttelelned. Én pedig… Engem boldoggá tesz, ha valaki folytatja a művemet. És nem rejtem véka alá, az is, ha valaki hozzásegít, hogy vénségemre olthassam a szomjamat.

– Nem kell azonnal döntened. Egyelőre az is elég, ha nem egymagadban, hanem velem indulsz tovább. Elkísérsz egy darabon. Rendben?

– Tudom is én… Rendben.

– Akkor indulás. Hagyjuk a hollókra a válaszutat.

A hollók károgva vettek tőlük búcsút.

– Meg ne sértődj – Holt visszafordult a nyeregben –, de ragaszkodom hozzá, hogy a jelenlétemben lehetőleg szabatosan fejezd ki magad. Kiváltképp ne mondd azt, hogy „körülszaglászni” meg „mi a fene”.

Harmadik fejezet

A Nyugati Grófság a Buina folyó mentén terül el, nyugat felől pedig a Puszta-hegyeknek támaszkodik. A régi őrgrófoknak szándékukban állt a határokat folyton tovább-tovább nyugat felé eltolni, mindazonáltal ez meghiúsult, mert ott a Hengfors királyság jelölte ki keleti határait. Ez aztán vitával és vérontással fenyegetett. Hengforsnak kicsinysége dacára hatalmas védelmezője akadt Kovirban, így hát az őrgrófok behúzták a fülüket, és belementek a békébe.

A post Resurectionem 1225. évben megkötött béke, amelyet Hołopolei Mirnek neveztek el, a két királyság határát a Braa folyó mentén tűzte ki, és ezzel a Grófság nyugati határvonalát non plus ultra állapította meg.

Badwin Adovardo,

Regni Caedwenie Nova Descriptio

HARMADIK FEJEZET

Szokás szerint elsőnek a macskák és a gyerekek figyeltek fel rájuk. A kisváros szélén tömegesen élő macskák nem szívesen tértek ki az útjukból, arrébb mentek, de közben visszanéztek, sziszegtek. A gyerekek sírva-visítozva rejtőztek el a házakban, elhajították azt a többnyire kiszáradt agyagrögöt, amivel épp játszottak.

Az érkező vajákok látványa a macskákon és a gyerekeken kívül a Spynham nevű kisváros egyetlen lakójának sem keltette fel a figyelmét. Az ember azt gondolná, hogy olyan rendszeresen érkeznek Spynhambe fekete köpenyes, kardjukat a hátukon hordó lovasok, hogy már egyáltalán nem keltenek csodálkozást.

Preston Holt ismerte ezt a helységet, tudta, melyik istállóban helyezzék el a lovaikat. Gyalog mentek tovább egy sáros sikátorban, újabb macskákat és újabb taknyosokat riasztottak fel.

– Nagyuram – a fal mellett szoknyaderekában csecsemőt ölelő koldusasszony kapaszkodott Geraltba. – Nagyuram, adj egy garast… Tejre a gyereknek…

Mielőtt Holt reagálhatott volna, Geralt előkapott az erszényéből egy márkát, és odavetette az asszonynak, aki köszönő szavakkal árasztotta el. Holt jó fél száz lépésnyit hallgatott, végül megállt.

– Nem vagy nagyúr – sziszegte, és Geralt szemébe nézett. – Viszont nagy bolond vagy. Egy márkáért tizenkét tehén tejét lehetne megvenni. Neked, ahogy hamarosan meggyőződhetsz róla, alig többet akarnak majd fizetni egy szörny megöléséért. És egy szörny megölése kicsikét több erőfeszítésbe kerül, mint adományokért nyöszörögni és rossz fogakat vicsorgatni. A gyereket pedig biztosan egy cinkostársnőjétől kapta kölcsön, aki bent ül a kocsmában, és ügyfélre vár, akit majd fél márkáért leszop a budiban. Figyelmeztetlek, ne gyere többé ebbe az utcába, nagy lesz a kacagás, ha még egyszer meglátnak itt.

Geralt egy pillanatig kedvet érzett rá, hogy dacoljon Holttal, és jól leteremtse, azt ajánlva, hogy hagyja békén, és a saját dolgával törődjék. Nem tette meg. Valahogy ösztönösen magasabb rangúnak, szinte mesterének tartotta Holtot. Talán azért, mert Holt rendkívülien hasonlított Vesemirre. Ahogy viselkedett és ahogy beszélt. Mert testileg nagyon is különbözött.

Egy szentély meszelt oszlopai ragyogtak fel előttük, seregnyi, mindkét nemű koldus kuporgott alattuk. Az elhanyagolt szentély évek óta zárva volt, de a koldusok mégis ide gyülekeztek. És alamizsnáért nyújtogatták a kezüket. Megszokásból.

Holt előrelátóan az utca túloldalára vonszolta Geraltot.

– Tudod, miért hívnak minket vajáknak? – kérdezte. – Mert a vajákosok gyermekei vagyunk.

– Mi a fene… – Geraltnak elakadt a szava. – Illetve micsoda ötlet. A vajákok meg a vajákosok. Ugyan már!

– Lehet, hogy ezt mulatságosnak látod, de pont ez az igazság. Az első vajákok az ellenőrizhetetlen mágikus képességekkel rendelkező asszonyok gyermekei voltak, azokat hívták vajákosoknak. Tökéletlen eszük volt, és gyakran szolgáltak kéjsóvár fiatalok szexuális játékszeréül. Az effajta szórakozások következményeiből származó gyerekeket sorsukra hagyták, kitették. És előfordult, hogy az árvaházakból és a menhelyekből a vajákiskolába kerültek.

– Na persze. Ezt te találtad ki. Nem így volt.

– Így volt. Mi, vajákok, valamennyien értelmi fogyatékos lányoktól származunk. Nem mulatságos?

– Egyáltalán nem. Mert egyáltalán nem így volt.

– Így volt, így volt. De nagyon régen! Most már nem lelsz vajákosokra a szentélyek előtt. A varázslók az összeset kiirtották. Na! Semmi sem tart örökké.

Minél közelebb értek a piactérhez, annál sűrűbb lett a sokaság. Geraltnak ez újdonság volt. Nem szokott hozzá a tömeghez, rosszul érezte magát benne. Idegesítette a lárma. El-elakadt a lélegzete, egyre bosszantóbb lett a büdösség. Bűzlött a füst, az odaégett zsír, a rothadt gyümölcsök, a trágya, és ördög tudja, mi még.

A piactéren kénytelenek voltak a bódésorban, a vásárlók tömegében továbbmenni. Itt is csupa váratlan újdonság várt Geraltra. És végül a csodálkozás. Soha életében nem gondolta volna, hogy a világon ennyi mesterség létezik, és ennyi árut kínálnak eladásra. És hogy ennyien akarnak vásárolni. Szíjak és más bőráruk, mázas és mázatlan agyagedények, prémes sapkák, báránybőr zekék, csizmák, hímzett kendők, rézserpenyők, gereblyék, villák, kapanyelek – és perecek, perecek, perecek.

Holt egy csepp figyelmet sem szentelt a bódék csodáinak. Egyszerre csak abbahagyta a tülekedést, és megragadta Geralt kabátujját.

– Le a fejjel! – sziszegte. – Le a fejjel, ne bámészkodj!

– Mert?

– Varázslónők.

Geralt engedelmesen leszegte a fejét. Nem nagy kedvvel. A borostyán ékszerek bódéja előtt két nő állt, mágnesként vonzották a tekintetet. Gazdag öltözékükkel. És festményre illő szépségükkel.

– Ezek – magyarázta Holt, amikor már távolabb értek – a közönséges embereket barmoknak tartják, a vajákokat pedig gyűlölik. Hajlamosak a viszályra, a bámészkodást pedig sértőnek tartják. Jobb is, hogy nem érezték meg a medálunkat.

Holt tekintélyes nagyságú épület előtt állt meg, cégér volt felszögezve a kapujára. A cégéren látható egészen takaros festmény dús keblű sellőt ábrázolt. A sellő alatt „Lorelei” felirat volt látható.

Holt megragadta a kopogtatót, és lendületesen kezdett koppantgatni. Nagyon lendületesen.

A masszív kapu kinyílt, és egy széles vállú, cipónyi állú fickó nézett ki. A fickó jó hosszan megvizsgálta a vajákokat. Aztán hátralépett, és invitáló mozdulattal engedte be őket.

Holt, aki szemlátomást jártas volt itt, mindkét kardot felszólítás nélkül levette a hátáról, és átadta a fickónak. Geralt sietve követte a példáját.

Fegyvertelenül léptek be a néhány lámpással megvilágított előterembe. Geralt alig kapott levegőt, az előtermet igen erős parfüm- és tömjénillat hatotta át. A falon lógó festmény is sellőt ábrázolt. Ugyancsak cickósat. Felirat nem volt rajta.

– Preston Holt úr – szólalt meg a belépő nő.

– Pampinea Monteforte úrhölgy. – Holt meghajolt. Geralt is meghajolt. És becsukta a száját, amelyet az imént tátott nagyra. A csodálkozástól.

A női szabászat művészetében járatlan Geralt nem tudhatta, hogy Pampinea Monteforte fekete ruhájának anyaga áttetsző sifon, muszlin és krepp. Azt sem tudta, mekkora nagy művészet úgy kiszabni a ruhát, hogy elfedve felfedjen. És fordítva.