Spiró György

Az Ikszek

Spiró György

Az Ikszek

Regény

ÖTÖDIK KIADÁS

© Spiró György, 1981

ISBN 978 963 14 3964 9

MAGVETŐ

KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.

www.magveto.hu

www.facebook.com/magveto

magveto.kiado@lira.hu

Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Szegő János

Korrektor Hradeczky Moni

A kötetet és a borítót Szüts Miklós tervezte

Műszaki vezető Takács Klári

elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

– Megjött Bogusławski – jelentette Macrott.

Osiński az íróasztala mögül üveges szemekkel bámult a színház borbélyára.

– Bogusławski? – kérdezte.

Macrott bólintott.

– Megjött?

– Megjött, direktor úr.

– És most hol van?

– A kocsmában mesél.

Hozzám kellett volna jönnie először, gondolta Osiński, ehelyett bevette magát az alagsorba. Biztosan Bogusławski-legendákkal traktálja a színészeket. Nem megyek le hozzá, határozta el szilárdan, keressen fel engem ő.

– Ezért jött hozzám, Macrott?

– Ezért. Gondoltam, érdekli a direktor urat.

– Elmehet, Macrott.

Macrott csalódottan távozott az igazgatói szobából, majd a fodrászműhelyben nekifogott aznapi jelentésének. Ez jobb kedvre hangolta. Szép, nyugodt, gondosan rajzolt betűkkel rótta a papírra, hogy Woj-ciech Bogusławski, az ismert színész féléves lvovi tartózkodás után visszatért Varsóba, és feltehetőleg az a szándéka, hogy visszavegye a színház igazgatását vejétől, Osiński úrtól. Macrott a lap aljára gondosan odaírta a dátumot.

Ezen a napon írták alá Párizsban a Szent Szövetséget.

Macrott erről nem volt értesítve.

Tobiasz Macrott, skót származású színházi borbély jelentését másnap reggel a teához megkapta

Rożniecki tábornok, a katonai titkosszolgálat vezetője,

Mostowski gróf, belügyminiszter,

Węgrzecki polgármester,

Czartoryski herceg, a helytartói állás várományosa,

Mohrenheim báró, a nagyherceg titkára és még sokan mások.

Osiński sokáig ült az íróasztala mögött, és úgy találta, hogy neki Bogusławski már nem árthat, az elővigyázatosság azonban helyénvaló. Úgy döntött hát, hogy másnap tájékoztatni fogja Bogusławski érkezéséről

Mostowski belügyminisztert,

Czartoryski herceget,

Mohrenheimet, a nagyherceg titkárát,

esetleg Węgrzecki polgármestert,

és ha bejut hozzá, megemlíti a dolgot magának Novoszilcovnak is.

Öreg már, gondolta Osiński, ötvennyolc éves. Nem húzhatja sokáig. A feje búbjáig el van adósodva. Nekem van eladósodva.

180 000 volt Bogusławski adóssága, amikor Osiński 108 000-ért megvette a színházat a kellékekkel és a kéziratok egy részével, további 18 000 zlotyt fizetett Bogusławskinak a színházból való kilépésért – ezt nem adta át, mert ennyit ígért Bogusławski Rozaliának hozományul, ami persze üres szó maradt –, maradt tehát 72 000. Délben, ebéd közben mindenesetre megkérdezte a feleségétől:

– Mondja, kedvesem, mennyivel tartozik nekem a maga papája?

– Jelentős összeggel – felelte Rozalia.

Osiński bólogatott.

– Miért kérdezi? – érdeklődött Rozalia.

– Megjött Lvovból – mondta Osiński.

Rozalia hallgatott.

Bogusławski ezalatt az alagsorban kását evett hitelbe.

– Két útlevelem volt – mesélte teli szájjal, a kása megragadt hosszú, fehér szakállán –, az egyik valódi, a másik valami kereskedőé, Lvovban szereztem. Már kizötyögtünk Krakkóból, amikor jött egy csapat osztrák, és az útleveleket kérték. Odaadtam az igazit, megkérdezték, mi a foglalkozásom, és azt találtam mondani, hogy kereskedő vagyok.

A kocsmában üldögélők felszisszentek.

– Az osztrákok azt mondták: színész van beírva. Mondom nekik: csak vicceltem. Képzeljétek: ezek nem ismerik a tréfát.

– Nincs nekik humoruk – állította Zdanowicz.

– Visszavittek Krakkóba, és becsuktak egy pincébe. Álló nap nem adtak enni. Darvadoztam abban a hideg lyukban, és rájöttem, hogyan kell átépíteni a színházat. Olcsón megúszható.

– Egyszerűbb lerombolni – vélte Malinowski.

– Hosszú idő óta – folytatta Bogusławski a kását kavargatva – először volt alkalmam nyugodt körülmények között tűnődni. Rendes fickók ezek a Habsburgok. Másnap aztán vittek egy tiszt elé, aki a maga alapos módján kérdezősködésbe fogott, és elém rakta mindkét útlevelemet, válasszak, ha annyira szeretek utazni. Mondtam: színész vagyok, legalább akkora, mint Talma. Nem hatott. Nem látta Talmát.

– Mi sem – közölte Helena Rutkowska tárgyilagosan.

– De még csak nem is hallott róla – mondta Bogusławski elégedetlenül. – Mondom neki: én énekeltem először Varsóban Mozartot, de Mozartról se hallott! Megkérdeztem, volt-e színházban valaha. Egyszer volt, tetszett neki a dolog, de a darab címére nem emlékezett, valami négus gyilkolászta a feleségét.

– Othello – mondta büszkén Szczurowski.

– Ezt kérdeztem én is – mondta Bogusławski, és maga elé húzta a következő tálat –, csak a vállát vonogatta. Emlékszik rá jól a kapitány úr? Bólint. Na hát, mondom, eljátszom a kapitány úrnak a négus feleségét.

Żółkowski röhhentett.

– Vigyorgott, behívta az őröket is. Bulla annak idején játszotta az Othellót németül, emlékeztem néhány részletre. Mondtam a tisztnek, álljon velem szembe, ő a féltékeny négus, én vagyok a felesége. És mondani kezdtem. Eleinte vihogtak, de lassan abbahagyták, úgy bámultak, mintha még életükben nem találkoztak volna kívánatos leányzóval. Láttam a tiszt szemén, hogy tényleg beleéli magát a mór szerepébe, olyan féltékenyen bámult, hogy a legszívesebben azonnal szerződtettem volna. Amikor átöleltem és megpusziltam, senki sem nevetett. Vagy főbe lőnek, gondoltam, vagy elengednek.

Csönd volt a kocsmában, Bogusławski a tálba merítette a kanalát.

– Most azt hiszitek, hogy főbe lőttek, mi? – kérdezte Bogusławski, és elvigyorodott.

– Mester, Mester – ingatta a fejét a fekete sörényű Malinowski –, ez olyan szép, hogy ilyet csak maga tud kitalálni.

– Nem kell hogy igaz legyen – dörmögte Żółkowski –, a lényeg az, hogy szép.

– Hát akkor fizessetek nekem még egy ebédet – mondta Bogusław-ski. – Hús nincs?

– Nincs – válaszolta bágyadtan a kövér Żółkowski.

– Hetek óta nincs – erősítette meg Szymanowski.

– Nem baj – mondta Bogusławski –, van kása.

– Jó nagy adósságokat csinálhatott Lvovban, Mester – mondta Mali-nowski.

– Csináltam. A régi gárda megvan, ahogy nézem.

– Vannak újak is – mondta Szymanowski sötéten. – Majd meglátja. Osiński szerződtetett egy csomó hülyét.

– Nem vagytok valami derűsek – állapította meg Bogusławski –, pedig van kása. Mi megy ma este?

– Zseniális darab – fintorgott Żółkowski –, feltétlenül nézze meg. Fél év alatt nagyot változott a világ errefelé.

– Dmuszewskiék megvannak? – kérdezte Bogusławski.

– Meg.

– Kudlicz is megvan – mondta Malinowski. – Nagyon fog örülni, hogy visszajött a Mester.

– Legalább van kit utálnom – mondta Bogusławski vidáman.

A színház előtt már nem mosolygott. Magas, szikár alakja meghajlott, a Lvovban növesztett hosszú, fehér szakáll szomorúan lógott a kopott bundára. Azt várta, hogy a nyakába ugranak, ehelyett kedvetlenül ücsörögtek körülötte, a kérdések gyéren záporoztak, senki sem örült igazán, még Żółkowski is morcosan humorizált. Nem hisznek bennem, gondolta, már nem félnek tőlem.

Ácsorgott a hátsó bejáratnál, ismerős színészek és díszletmunkások, Wąsikowski súgó és Gerlicer, az első gépész tűnt fel mellette, nem vették észre. Pedig fél év alatt nem öregedhetett meg ennyire. A szakáll teszi.

Elindult a Miodowa felé, visszanézett a tér közepén álló színházra. Ütött-kopott épület, mindennek jó, csak színháznak nem. Amikor a király Bonawentura Solari olcsó terveit fogadta el Schröger és Merlini nagyszabású tervei helyett, Bogusławski még nem tudhatta, hogy nemsokára, mindössze tizenkét év múlva neki kell helyrepofoznia az épületet, szintén nagyon kevés pénzből. Ormótlan melléképületet ragasztott a főépület mellé, megerősíttette az alapokat, tatarozás közben kiderült, hogy az összes gerenda elkorhadt, azokat is kiszedték; a padlástérben lakást létesítettek a gépész számára, és a bejárat mellé istállót emeltek. A király végül is azzal a feltétellel adott még némi pénzt a kétségbeesett Bogusławskinak, ha külön bejárót építenek a királyi páholyba. Ez meg is történt. Díszletraktárra és öltözőkre persze már nem futotta. Pár év múlva az épület megint összedőléssel fenyegetett, 1808-ban tehát kezdődött minden elölről. Bogusławski tudta, hogy a színházat azóta is csak az imádság tartja egyben. A szüntelen javítgatásra költött összegből három tisztességes színházat fel lehetett volna húzni. Így lett Európa legrondább színháza a varsói; a tényt több utazó rögzítette, közöttük Kotzebue.

Mindegy, most már Osiński feje főhet.

A Krasiński tér ugyanazt a hangulatot árasztotta, mint amit reggel érzett, Prága felől átérve a kompon. Lerongyolódott, rosszkedvű, szegény város lett Varsóból. A bíróság épülete, a Krasiński-palota messziről árasztotta a dohszagot, a Długa utcában rogyadoztak az épületek, a leginkább Ehlert kétezer embert befogadó bérkaszárnyája. A Miodowán még mindig nem volt kint az utca neve. Napóleon utcának keresztelték el nemrég nagy ceremóniával, aztán feltűnés nélkül levették a táblát, a helyére még nem került vissza a régi. A sár az egész színházteret elárasztotta. A Długa végén kisebb tömeg verődött össze, hemzsegtek a csendőrök, feltehetőleg házkutatást tartottak, dohányt és spirituszt keresve. Reggel, átérve a Visztulán, Bogusławskit is alaposan megmotozták, aztán még egyszer a városkapu előtt.

Bogusławski lassan végigbandukolt a Miodowán. Lessel házában zárva volt a híres cukrászda, Glücksberg kölcsönkönyvtárán lelakatolt rács, de a Honoratki és nem messze tőle a Dziurka Marysi nyitva tartott. Bogusławski még mindig éhes volt, megállt a Miodowa és Senatorska sarkán a Chovot étterem előtt, de aztán továbbindult: inkább a fiánál eszik ingyen.

Az üzletek nagy része a Krakowskie két oldalán is zárva tartott. Húst sehol sem látott. Bekukkantott az Óvárosba, a városháza üresen és félig kiégve tátongott, gyerekek labdáztak benne. A városháza oldalához ragasztott bódék szintén üresen álltak, csak néhány zsidó ácsorgott előttük, unatkoztak. A batárok mellett sovány lovak. A kocsisok a bakon takaróba burkolózva szunyókáltak, egyikük sem ajánlotta fel a szolgálatait. Bogusławski végigbaktatott a Krakowskie Przedmieścién, a Radziwiłł-palota előtt megállt. A hajdan színházként szolgáló épület, ahol a pályát kezdte, most siralmasan festett, a kövek között gyom, az épület tetején egy fa nőtt. Ilyen kietlen még soha nem volt Varsó.

Nem baj, gondolta Bogusławski, ilyenkor is színházat kell csinálni.

Nacewiczék háza felé tartott. Ha ők sem fogadnak tisztességesen, gondolta, fogom magam és visszamegyek Krakkóba.

A Świętokrzyskán faházak sorakoztak. Ez az új gettó eleje, néhány éve a Marszałkowskára telepítették ki a zsidókat a belvárosból, a régi temető környékére, ahol minduntalan feltört a talajvíz, és hullákat mosott ki a földből. A fia a gettó szélén lakott, és hiába szeretett volna elköltözni a belvárosba, ahol a többi fiatal tiszt élt, a zsoldjából nem futotta; Bogusławski egyetlen fillérrel sem tudta támogatni, nem is akarta.

Aniela nyitott ajtót, egy pillanatig csak bámult, aztán a nyakába ugrott, és bevonszolta a házba.

– Ignacy nincs itthon – mondta Aniela a szobában –, folyton parádékra készülnek, csak aludni jár haza.

Bogusławski leült az öreg karosszékbe – ő adta a gyerekeknek nászajándékul –, elgémberedett ujjait ropogtatta, és könnyes szemmel bámulta az apró, törékeny kislányt.

– Megnézed az unokádat? – kérdezte Aniela.

– Nekem unokám van? – kérdezte elképedve Bogusławski.

– Elfelejtetted, mi? Amikor elmentél, a negyedik hónapban voltam.

– Ez a vakarcs az unokám?

– Ez. Fiú. Wojciech Maurycy.

Bogusławski bámult, Aniela nevetett és visszavitte a csecsemőt a másik szobába.

– Csak kása van – mondta visszatérve.

– Ettem a színházban. Teát innék.

– Akarsz mesélni? – kérdezte Aniela a szamovárral bajlódva. Bogu-sławski vállat vont.

– Hat hónap elment a fenébe – mondta. – Adósságokat csináltam.

– Úgyse fizeted ki – vélte Aniela.

– Nem hát – mondta a Mester. – De azért jó volt.

– Beletörődtél…

Bogusławski felkapta a fejét, aztán elmosolyodott, bólintott.

– Igen – mondta. – Ha az ember évtizedekig a Nagy Direktor… aztán lezuhan a talpnyalói közé… Direktorból csepűrágóvá…

Vállat vont, nevetett.

– Mit akarsz – mondta Aniela –, júniusban, amikor kihirdették, hogy királyság lettünk, megint a Vélt csodát játszották. Mindig a darabodat játsszák, bárki jön Varsóba. Most a nagyherceg dicsőségére pofozták át. Szar volt.

– Mert nem én rendeztem – vélte a Mester. – Biztosan Sándor cár tiszteletére is a Vélt csodát adjuk. Megnyugtató. Hát így írjon az ember életében egyszer forradalmi operát.

Bogusławski megvetően fintorgott.

– Napóleont megverték Waterloonál – mondta Aniela.

– Tudom. Tej van?

– Nincs.

Aniela kitöltötte a teát.

– Ignacy szerezte feketén. Már teát is alig lehet kapni. Talán lesz tej, amint a cár idejön a koronázásra.

– Akkor biztos lesz tej. És megint eljátsszák a darabomat. Mondd csak, mitől vagy szomorú?

– Nincs értelme, hogy visszamenjek a színházba.

Bogusławski a teát szürcsölte. Alig tizenhat éves, bájos, tüneményes kislány. Fél éve még szeleburdi kölyök volt. Most lassú és fáradt a mozgása, a szeme befelé néz, mintha olyasmit tudna, amit neki, Bogusławskinak illik csak tudnia.

– Nem öregedtem meg – mosolyodott el Aniela –, csak megváltoztam.

Bogusławski sóhajtott.

– Még mindig elvennél feleségül?

– El – mondta Bogusławski –, lennék csak harminc évvel fiatalabb.

– Jól van, legközelebb hozzád megyek.

Hagyd ott a fiamat, mondta volna Bogusławski, én tényleg elveszlek.

– Játssz valamit – kérte.

Aniela a zongorához ült és játszani kezdett. Bogusławski hátradőlt a karosszékben, és behunyta a szemét. Aniela Mozartot játszott, aztán rögtönözni kezdett. Milyen különösen improvizál, gondolta Bogusławski, tele van sötétséggel. Minden zárlata disszonáns, a témák hosszasan készülődnek, aztán nem bomlanak ki és nem oldódnak fel. Céltalan hullámzás. Felrúgja a formákat, de nem hoz létre helyettük mást. Micsoda nagyszerű tragika lehetne ebből a gyerekből.

Aniela betakarta az alvó Bogusławskit és sokáig nézte az arcát.

Aztán bement a másik szobába, és kedvetlenül megszoptatta a gyereket.

Bogusławski késő délután ébredt. Mogorván, összetörve kászálódott ki a fotelból.

– Hosszú út volt – mondta –, tegnap hajnalban indultam Krakkóból, az a rohadt postakocsi a beleimet is kirázta. Órákig vártam Prágán a kompra. Mindenféle népek tolongtak körülöttem, ácsok, parasztok, ócskások, cigányok, zsidók, útonállók, én meg arra vártam, hogy fölismerjenek és Mesternek szólítsanak. Mintha bárki is járt volna közülük valaha színházba.

Elnevette magát.

– Le fogom borotválni a szakállamat, hogy fölismerjenek, és csak akkor növesztem ki újra, amikor a népemet új hazába vezetem. Addig nincs értelme. Adjál nekem valami ruhát, ebben a mocsokban nem mehetek be a színházba.

Aniela szomorkásan mosolyogva nézte, amint apósa felveszi a fia ruháját. Az öreg lefogyott, a bordáit meg lehetett számolni, a medencecsontja csaknem átszúrta a bőrét.

– Mit bámulsz? – kérdezte Bogusławski. – Sovány vagyok? Legalább nem kell tartanom az elhízástól.

Aniela hallgatott.

– Nem jó, hogy szeretsz – közölte Bogusławski ridegen. – Tudom, hogy szeretsz, pedig kriptaszökevényt látsz bennem. Megparancsolom, hogy csak akkor szeress újra, amikor megint a régi leszek, akiért őrjöngenek a nézők, akit a vállukon visznek le a színpadról. Addig ne szeress, hallod?

Aniela bólintott.

– Nem hiszel már bennem, mi?

Aniela mosolygott.

– Tele vagyok tervekkel – mondta Bogusławski komoran. – Azt a hülye Osińskit ki fogom fúrni. Velem nem lehet leszámolni. Kievickélek én az adósságokból, meglátod, az atyaúristen se állhat az utamba, nemhogy egy ilyen Osiński. Tehetségtelen barom.

– Neki vagy eladósodva.

– Hát aztán? Vannak még barátaim. Olyan színházat csinálok, amilyen még nem volt. Ez nem egy szenilis vénember dohogása. Ezt én mondom, Bogusławski, a lengyel Molière. Még megéred, hogy Molière-t fogják francia Bogusławskinak nevezni. Kalap nincs?

Aniela hozta a kalapot.

– Gyere hozzánk aludni.

– Van nekem saját lakásom – mondta Bogusławski méltatlankodva.

Az utcán eltűnődött, miből vegyen tüzelőt. Mindegy. Átvészelt ő már nehezebb időket is.

Fél hatkor ért a színházba. Az alagsorban leborotváltatta a szakállát.

– Eléggé kopasz tetszik lenni – mondta neki Macrott.

– Annál jobban áll majd a paróka – felelte a Mester.

Egy pattanásos kamasz összesöpörte a fehér szőrtömeget.

– A fiú remekül készít parókát – mondta Tobiasz. – Hieronim a neve. Szymanowski úr fia.

Bogusławski nagyot nézett, és megpaskolta a fiú arcát. Az elvörösödött.

– Csínján kell vele bánni – mondta Tobiasz jóindulatúan –, bele szokott harapni a színészek kezébe.

Előadás előtt már nem ment le a kocsmába, nem akarta, hogy még egyszer fizessenek neki. A nézőtéren beült az utolsó sorba, ahonnét az egész nézőteret szemmel tarthatta. Elfogta a lámpaláz. Csodára várt, az üres padok látványa kéjes izgalommal töltötte el. Előadás alatt, ha éppen nem játszott és csak a kollégáit figyelte, korogni szokott a gyomra. Most is érezte, hogy a gyomra muzsikálni fog. Ezt az előadást is végig fogja izgulni, pedig semmi köze hozzá, ez már Osiński üzlete.

Egy öreg jegyszedőnő ki akarta zavarni. Bogusławski rámosolygott.

– Mester! – suttogta a néni, és zavarában eltipegett.

Bogusławski az érkező nézőket bámulta. Kicsípték magukat. Fent a második emeleti állóhelyet, az úgynevezett paradicsomot, vagyis a kakasülőt a fiatalok töltötték meg, feltehetőleg az új egyetem diákjai.

A bal kettes királyi páholy üres maradt. Még mindig rácsok különítették el a nézőtértől, odabent csillogtak a tükrök. Ott kuksolt a min-dig egyformán tagbaszakadt testőrök szorításában Zygmunt August, Friedrich August, Friedrich Wilhelm, Napóleon, Poniatowski, ott kuksol mostanában Konsztantyin nagyherceg, ott ül majd Sándor cár. A királyi páholyban jöttek-mentek az uralkodók, lengyelek, poroszok, szászok, oroszok, a szereplők változtak, a díszlet maradt. És maradtak a valódi színészek is, minden hatalom kiszolgálói, akik a megfelelő pillanatban minden hatalmat hátba szoktak támadni.

Ez az én birodalmam, gondolta Bogusławski, ezt senki sem veheti el tőlem. Osiński sem, a cár sem, az atyaúristen sem.

Bogusławski minden fáradtsága elpárolgott. Ötvennyolc év még nem kor. Lehet, hogy két-három éve van hátra, de lehet, hogy húsz-harminc. Úgy kell élni, mintha még minden megtörténhetne, és akkor meg is fog történni. Játszani kell.

Amikor a nézőtéri lámpákat eloltották, Bogusławski gyomra korogni kezdett.

Megismerte a díszleteket. A háttérfüggönyre festett tájkép Smug-lewicz műve, tizenöt éve festhette valamihez, a festő öt éve halott, a kifakult tájképet még mindig lehet használni. A lefúrt deszkafa a rajta lógó ormótlan gyümölcsökkel Plersch ötlete volt valamikor a század elején, amikor az egyik rémdrámában a fa odvából kellett a vámpírnak színre lépnie. A székek mindegyikében ült már, a kupák mindegyikéből ivott, személyes barátai a tárgyak, valamennyihez kedves emlékek fűzték, valamennyit a tulajdonának érezte. Aztán a színházzal együtt a kellékeket is eladta Osińskinak, most tavasszal, a csőd legmélyén. Minden kelléket ő csináltatott, ő rohangált egy-egy bútordarab után, Smuglewicz pemzlijének ő parancsolt, ő szerelte saját kezűleg a trägereket az utolsó átépítéskor. Megvehette őket Osiński, az igazi értékükkel mégsem lehetett tisztában, azt nem tudta megvenni.

Rémdrámát játszottak, annak rendje és módja szerint. Útonállók kergették a főhőst árkon-bokron át. Bogusławski jóváhagyó unalommal szemlélte az eseményeket, amíg elő nem került egy majom, a főhős hű társa, aki makogva, a fákon himbálódzva és önfeláldozóan mindaddig megmenti a gazdája életét, amíg az útonállók le nem lövik. Bogusławski gyakran játszott vadállatoktól és kísértetektől hemzsegő darabokban, ez a majom azonban nem fért a fejébe. Nem tudta, ki játssza, a majom makogáson kívül egyéb hangot nem hallatott. De inkább az zavarta, hogy nem értette, mit akarnak mondani a majommal. Eleinte hajlott arra, hogy a főhős Napóleon, a majom tehát a lengyelséget jelenti, amely tűzön-vízen keresztül kitartott a császár mellett. A közönség hangulatából azonban arra kellett következtetnie, hogy nem erről van szó. Később más aktuális tartalmat próbált a darabba magyarázni, hátha a majom a nagyherceg, és akkor az úriember az állandóan megmentésre szoruló Lengyelország, de ez a behelyettesítés sem stimmelt, Osińskiban nem lehet annyi bátorság, hogy majomnak titulálja a nagyherceget. Bogusławski nyugtalanul fészkelődött a helyén. A darab nevetésre ingerelte, és a maga szokásos módján nevetett is befelé, szaggatottan és hangtalanul, de a közönség egyáltalán nem nevetett. A közönség mély csendben, érezhetően meghatottan követte az eseményeket. A majmot majomnak látták.

Bogusławskinak tudomásul kellett vennie, hogy a közönség jóvoltából nem vígjátékot lát. Nem érezte a bőrén a hangulatot. Micsoda közönség ez? Fél éve még nevettek volna. Legalábbis nem ültek volna csöndben. Ha együtt éreznek a majommal, legalább kiabáljanak föl neki valami biztatót.

Amikor az előadás végén az útonállók leterítették a hűséges állatot, és a majom percekig makogott halálra sebzetten a fa tetején, mi-előtt lezuhant volna – erre ment le a függöny –, a nézőteret elöntötte a szipogás. A hölgyek szemükhöz emelték kendőjük csücskét, az urak bánatosan és mélyértelműen bámultak a semmibe. A szipogás elültével gyér taps tört ki. A színészek kijöttek, vállukon hozták a majmot. A majmot alakító színész nem vetette le a jelmezét, még a maszkját sem volt hajlandó feltolni. Bogusławski várta, hogy a majom valami illetlent mutasson a közönségnek, de hiába.

– Megrázó élmény – hallotta Bogusławski az előcsarnokban az egyik hölgytől. Szép nagy kalap volt a fején.

– Bárcsak nekem volna egy ilyen hű háziállatom – vélekedett a másik.

– Azt mondják, a majmok értenek az ember nyelvén – mondta egy úr.

– Kár, hogy nálunk nem honosak a majmok – mondta egy másik úr.

Bogusławski visszabaktatott az alagsorba, bekopogott Ledóchow-ska öltözőjébe, de zárva volt, Ledóchowska nem szerepelt a darabban. A kocsmában Bautz úr éppen elpakolt, még adott Bogusławskinak egy teát. A folyosón díszleteket tologattak, Zieliński káromkodott és magas hangon visított, valamelyik szereplő késve lépett a színpadra. Érdekes, gondolta Bogusławski, nem vettem észre.

A hangok elhaltak, Bogusławski idegenkedve ment ki a színházból.

Sołtyk várnagy palotája előtt a Nowolipki utcában – tizenöt éve ott alapították az Akadémiát – hosszú percekig kopogtatott, míg előkerült a kapus, és hajlandó volt megígérni, hogy Wojciech urat bejelenti a várnagy úrnak. A kaput visszacsukta Bogusławski orrára. Hideg, ónos eső szemerkélt, felhajtotta a gallérját. Valahol elhagytam a fiam kalapját, gondolta bánatosan.

Az utcán egyetlen lélek sem járt, nyolc óra múlt, a lámpák nagy része nem égett. A színház és a várnagy palotája közötti úton mindössze egyetlen beszélő lámpás csatlakozott hozzá, de azt is könnyű volt lerázni; Bogusławski nem tudta volna kifizetni a világítóember szolgálatait. Kész csoda, gondolta, hogy a színházban normális volt a világítás.

A várnagy a fia társaságában fogadta a hatalmas, rideg pompájú, ismerős teremben. Bogusławski a várnaggyal is, fekete hajú, markáns arcú fiával is kezet fogott és leült az egyik több száz éves karosszékbe.

– Ne vegye le a kabátját, Wojciech úr – javasolta Stanisław vár-nagy –, rosszul állunk tüzelővel.

Néhány pillanatig hallgattak.

– Mi újság Lvovban? – kérdezte a várnagy.

– Úgy élnek, mintha nem lett volna háború – mondta Bogusławski.

– Nagy hibát követtünk el – mondta Roman Sołtyk –, hogy Ukrajnában nem szerveztünk partizánosztagokat. Pedig hányszor rágtam Napóleon fülét. Átvitték Szent Ilonára, hallotta?

Bogusławski bólintott.

– És Krakkóban? – kérdezte a várnagy.

– Élnek maguknak. Kifejezetten örülnek, hogy kívül maradtak a Lengyel Királyságon. Komolyan akarják játszani a városállam szerepét. Azt mondják, nem tudnának mihez kezdeni egy lengyel kormánnyal.

– Hol van itt lengyel kormány? – kérdezte Roman. – Itt csak a nagyherceg van, és Novoszilcov. Czartoryski herceg fedezte föl valaha, ő ajánlotta Sándor figyelmébe, ide is hozták a nyakunkra, és Czartoryski nagyon meg volt lepve, amikor napokig hiába könyörgött Novoszilcovnak kihallgatásért.

Megint hallgattak egy ideig.

– Nincs itt most mit tenni – mondta a várnagy. – Először arra gondoltunk, hogy ellenzékbe vonulunk, de ahhoz ellenzékre lenne szükség. Maga sem tud ellenzékről, igaz, Wojciech úr? Meg kell várnunk, amíg még rosszabbra fordul a helyzet.

Bogusławski a gyönyörű ezüst gyertyatartókat bámulta.

– Alkotmányozó nemzetgyűlésről regélnek – mondta a várnagy –, ezzel fogunk játszadozni évekig. Senki sem akar változást, Sándor cár a legkevésbé. Bizalmas értesülés szerint… – elhallgatott, legyintett. – A közlegényeket leszerelték és szélnek bocsátották, a parasztok örülnek, hogy nem kell többé háborúzni. Minden tiszt megtarthatta a Napóleontól kapott rendfokozatát, de őket is szétszórták, tábornokaink pazar nyugdíjat kapnak hajdani ellenségüktől, a mi jótevőnktől, a cár atyuskától. Nagy a nyugalom, Wojciech úr. Valószínűleg Czartoryski lesz a helytartó.

Megint hallgattak.

– A szabadkőművesek működnek? – kérdezte Bogusławski.

– Igen – válaszolta Roman, és felnevetett. – Maga a nagyherceg is felvétette magát. És ki a nagymester helyettese, mit gondol? Rożniec-ki tábornok! Ezek után képzelheti.

– Iszik valamit? – kérdezte a várnagy, és csöngetett.

– Köszönöm.

A kammerdiener vörös bort töltött.

– Fukiertól való – mondta a várnagy –, nem tudom, honnan szerzi, varázsló. Miben segíthetünk?

A várnagy fázósan a rókaprémbe burkolódzott.

– Szeretnék visszakerülni a színházba – mondta Bogusławski. – Ha sikerül, ígérem, úgy segítek önöknek, mint eddig.

A várnagy legyintett.

– Nincs miben segítenie, Wojciech úr. Rendben van. Szólok Józef Krasińskinak, ő szabadkőműves vonalon gyakorolhat nyomást Osiń-skira. Megemlítem magát Linowskinak, úgy vettem észre, érdeklődik a színház iránt. Stasziccal megromlott a viszonyom, de úgy emlékszem, amúgy sem szívelte magát.

– Kétszer utasította el a felvételemet az Akadémiába – mondta Bogu-sławski.

– Szólhatok Dąbrowski tábornoknak is. Mostanában magányosan él a birtokán, de a napokban feljön Varsóba.

– Köszönöm.

– Niemcewicznek ne szóljak? – kérdezte a várnagy.

Bogusławski eltűnődött.

– Inkább ne – mondta. – Niemcewicznél mindig homályos, kire is játszik.

– Jó. Tehetek még magáért valamit?

Bogusławski hallgatott. A várnagy becsöngette a kammerdienert, és a ládikát kérte. A lakáj eltűnt, Bogusławski csöndben várakozott.

– Majd visszaadja, ha lesz pénze – mondta a várnagy.

Bogusławski lehajtotta a fejét.

Az utcán fellélegzett, és átszámolta a pénzt. Annyit kapott, amennyit önmagának fizetett havonta, amíg az övé volt a színház. Ebből most szerényen akár három hónapig is megélhet, bár több mint féléves lakbérhátralékot kell kifizetnie a tulajnak. Három hónap nagy idő, egymás után akár három csodát is lehet művelni. Három vélt csodát.

Furcsálkodva gondolt arra, hogy még mindig van hetvenkétezer zloty adóssága. Az unokáim is törleszteni fogják, gondolta. Karol például önmagának fogja törleszteni, mint Osiński fia és Bogusławski unokája.

Dühe hirtelen Sołtykék ellen fordult. Nagylelkűen odavágtak hozzá néhány zlotyt a több százezerből. És még hálásnak is kell lennie, szégyenkezve kell elfogadnia, és a lekötelezettjük lesz haláláig. Ellenzéknek mondják magukat, mert nem volt annyi sütnivalójuk, hogy bekerüljenek a hatalomba. A várnagy hősiesen elbújt a birtokán, Roman pedig Napóleon adjutánsaként vészelte át a háborút, akkor látott csatateret, amikor a hullákat ment azonosítani. Ő is csinos zsoldot kap a cártól. Most ők az ellenzék. Megdöglenek az unalomtól.

Nem dohogott sokáig: mit fog szólni a háztulajdonos, az a vén kupec, amikor a képébe vágja a tartozását!

Nem volt szerencséje, csak a kupec félhülye lánya volt otthon, vele íratta alá a nyugtát.

Bogusławski elhatározta, hogy ha pénze lesz, vesz magának egy házat. Egy palotát. A falépcső gúnyosan nyikorgott.

A kellékekkel, emléktárgyakkal és kéziratokkal agyonzsúfolt szobában sokáig bajlódott a vaskályhával. Nem volt mivel begyújtania, majdnem leakasztotta a falról hajdani szerelmének, Anna Lampel-nak a képét, de aztán úgy döntött, hogy megkegyelmez neki, egy Bacciarellit mégsem tüzel el az ember, inkább zálogba vágja. Marianna Pierożyńska pasztellképét sem tüzelte el, hasonló megfontolásból.

Még nagykabátban didergett, amikor belépett Marianna, a pasztellkép eredetije, öregebb kiadásban.

– Hamar terjednek a hírek Varsóban – mondta Bogusławski epésen.

Marianna Pierożyńska, Bogusławski Ignacy nevű fiának és Rozalia nevű lányának anyja, továbbá Karol és Wojciech Maurycy nevű unokáinak nagyanyja zokszó nélkül kicsomagolta a füstölt halat. Bogu-sławski mogorván kezdett falatozni.

– Ki fecsegett? – kérdezte –, Aniela?

– A nővérem – mondta Marianna.

Bogusławski szidni kezdte Truskolaska felmenőit.

– Az a némber! – méltatlankodott teli szájjal –, tíz éve már, hogy örökre tönkretettem a pályáját, és még mindig keveri a szart.

Marianna soványan, petyhüdt arccal, boldogan nézte a habzsoló Mestert.

Sokan fognak pocsékul aludni, gondolta Bogusławski, kéjesen nyújtózva az ágyban.

Osiński álmatlanul szuszog és fogadkozik, hogy semmiképpen sem szerződteti az apósát.

Żółkowskit furdalja a lelkiismeret, amiért nem volt elég kedves a Mesterhez, aki színészt faragott belőle.

Szymanowski azt reméli, hogy a Mester segítségével kifúrhatja a  fiatal, Osiński által szerződtetett Werowskit.

Malinowski sajnálja, hogy büszkeségből nem mutatta ki a Mester visszatérése fölötti örömét.

Ignacy féltékeny Aniela miatt, és szeretne szegény lenni, hogy semmiképpen se segíthessen az apján. Pedig biztos, hogy Mariannának ő adta a pénzt a halra. Szegény fiam, gondolta Bogusławski, nem vagy elég nincstelen.

Dmuszewskiék is tudnak már róla, mindenkinek első dolga lehetett értesíteni őket. Hátha a Mester megint elcsábítja Konstancját. Dmuszewski most minden bizonnyal elérzékenyülve simogatja Sta-nisław fejét. Hány éves most Stanisław? Hét. Stanisław Pięknowski. Konstancja nem akarta, hogy a Mester nevét viselje, de azt sem engedte, hogy Dmuszewski törvényesen adoptálja. Ez azért szép dolog volt Konstancjától, gondolta Bogusławski, sóhajtott. Szóval, Dmuszewski most majd még mélyebb szerelemmel csüng a feleségén, és továbbra is ő lesz a Mester legodaadóbb híve. Hasmenése lesz, gondolta Bogu-sławski, az egész éjszakát a budin fogja tölteni.

– Hehe – mondta Bogusławski Mariannának búcsúzóul, és békés álomba szenderült.

Reggel a legszívesebben azonnal a színházba rohant volna, hogy Osińskitól a díszletezőkig mindenkit leteremtsen a tegnapi előadás miatt. Hülye előadásokkal rongálják a közönséget, az ő közönségét! Ideje volt visszajönnöm, gondolta, tehetségtelen banda, semmire sem mennek nélkülem.

Megborotválkozott, és hosszasan grimaszolt a tükörbe, pár monológot mormolt, és úgy találta, az öregségnek semmi nyoma az arcán. Ez ugyanaz a Bogusławski. Előszedte vaspántos faládáját, amelyben a kéziratokat őrizte. A ládától soha nem vált meg, mindenhová magával cipelte, csak most nem vitte el Lvovba. Komolytalan szökés volt, gondolta. Sorra vette a csődbe jutott színigazgatókat, akiket ismert; amelyikük nem jutott börtönbe, az általában meglépett a hitelezők elől. Megszökött Varsóból Montbrun, akinek a truppjában kezdte, meglépett Bizesti; Foures, a francia színészek vezetője alig úszta meg a börtönt – én tettem tönkre, gondolta Bogusławski elégedetten –, Döbbelin is szedte a sátorfáját, és visszaszökött Poznańba…

Bogusławski úgy számított, hogy fél év alatt elmúlt a színészek dühe, elfelejtették, mennyi gázsijukat tartotta vissza, és most már minden hajdani méltánytalanságért az új igazgatót, a vétlen Osińskit kell hibáztatniuk.

Marianna hozta a reggelit, Bogusławski jóízűen falatozott, és a színházi ügyekről faggatta. Marianna hat éve már epizódszerepeket sem játszott, de elég pontos értesülései voltak. Bogusławski tilalma ellenére olykor felkereste a lányát, Rozaliát; néha összefutott nővérével, Truskolaskával, aki Bogusławski egyeduralmának kezdetéig a legerősebb truppot vezette; Marianna jóban volt Truskolaska lányával, Ledóchowskával, a nagy tragikával; Mariannának szívesen mesélt Nacewicz, a részeges epizodista, akinek lánya, Aniela, Marianna második unokáját, Wojciech Maurycyt szülte meg nemrég.

Bogusławski kis cédulákat készített, felírta rájuk a színészek nevét, és az újonnan szerződtetettek neve mellé odaírta a legszükségesebb információkat. Mariannának tévedhetetlen volt az ítélete a színészek tehetségét és jellemhibáit illetően, azt azonban ritkán tudta, milyen erők állnak egy-egy színész mögött.

– Nem sok hasznodat veszem – morogta Bogusławski, és kártyázni kezdett a cédulákkal. Sokáig pasziánszozott, Marianna csöndben figyelte. Bogusławski stratégiájának mindig fontos részét képezte az intrika.

A színészpasziánsz végeztével Bogusławski a munkások, a szabók, az öltöztetők, az ügyelők, az asztalosok, a borbélyok és a zenészek hogyléte felől érdeklődött. Velük sem pasziánszozott sokkal rövidebb ideig. Marianna úgy látta, hogy Bogusławski elégedett az eredménnyel.

– Valahol – mondta a Mester mosolyogva – ma reggel óta ugyanígy játszanak az én nevemmel.

– Zosiát nem akarod megnézni? – kérdezte Marianna.

– Mi van vele? – kérdezte Bogusławski, és elkedvtelenedett. Tizenegy éves lánya, akivel még nem lehetett értelmesen beszélni, határozottan untatta. Zosiának egyáltalán nem kellett volna megszületnie. Futó kalandból lett Zosia, Marianna vette magához, és úgy nevelte, mint a sajátját. Bogusławski nem kedvelte a jótékonykodást, nem tartotta őszintének.

– Betegeskedik – mondta Marianna –, beadtam a Szentlélek kórházba.

Bogusławski felmordult. A város legócskább kórházának nem volt jó híre, több beteget öltek meg benne, mint az összes többiben együttvéve.

– Majd meglátogatom – morogta végül.

Marianna nem jegyezte meg, hogy végül is nem ő a kislány anyja.

Bogusławski öltözni kezdett.

– Elmegyek Niemcewiczhez – mondta.

– Ebédre hazajössz?

Bogusławski szórakozottan bólintott.

Kocsit fogadott, a Sołtyktól kapott pénz jólesően csiklandozta a kabátzsebét. Szép napfényes időben hajtott ki Ursynówba, Niemcewicz birtokára, amely a legkevésbé sem hasonlított földbirtokhoz, elhanyagolt szemétdomb volt inkább, amelyet Niemcewicz persze farmnak nevezett. Azután vette, hogy visszaemigrált az Egyesült Államokból. Washingtonnak akarta keresztelni, de nem engedték, így lett Ursynów, Niemcewicz második keresztneve után. A farmnak egyetlen része volt rendezett, a pöcegödör, amely mellé függőágyat és szoborkertet telepített; büszkén mutogatta a látogatóknak, „itt én vagyok az úr”, mondogatta, és kukorékolt.

Niemcewicz a kertben sütkérezett, mintha már várta volna.

– Hallom – mondta a zömök, széles arcú, ősz oroszlán, és bozontos szemöldöke alól gúnyosan nézett Bogusławskira –, tegnap már csevegtél Sołtykkal.

– Kicsi város ez a Varsó – mondta Bogusławski, és belehuppant a másik karosszékbe. Az is kellék volt, a híres Niemcewicz-vígjátékban, A követ hazatérésében szerepelt negyedszázada. Ez az előadás volt Bogusławski legnagyobb sikere. Akkor még sülve-főve együtt volt Niemcewiczcsel, fiatalok voltak, forradalmárok, optimisták. Akkor még megvolt a lengyel állam is. A széket Bogusławski később olcsón eladta Smuglewicznak, a festőnek, tőle kunyerálta el Niemcewicz, amikor végleg hazatért, mint mondta: „farkasszemet nézni hajdani önmagával”.

– Te is jó helyen kereskedsz, hallod – mondta Niemcewicz –, kevés családot állítottak félre teljesen, de Sołtykék az elsők között voltak.

– Mit tegyek, ha nincsenek magasabb pártfogóim?

– Itt vagyok példának okáért én – mondta Niemcewicz szolgálatkészen.

– Aha – mondta a Mester –, szóval, vígjátékot írsz, és nem szeretnéd, ha tönkretenném.

– Biztos, hogy visszakerülsz a színpadra? – érdeklődött Niemce-wicz jóindulatúan.

– Sejteni vélem – folytatta Bogusławski zavartalanul –, miről szól a vígjátékod: Sołtykékról, nemde? Félreállították őket, róluk most lehet humorizálni. A várnagy Czartoryskiék seggét nyalja, mert ha Sándor győz, az ifjú Czartoryski kerülhet a trónra; a fiát mindenesetre Napóleon mellé adja adjutánsnak, mert végül is a franciák is győzhetnek…

– Ez így semmi – legyintett Niemcewicz –, ez minden jobb családban így történt.

– Igaz, igaz – bólogatott Bogusławski –, hiszen magas pártfogód, az öreg Czartoryski ugyanezt játszotta.

– De hát ő a pártfogóm – vigyorgott Niemcewicz –, róla nem írhatom meg.

– Ezért írd meg Sołtykékat – javasolta Bogusławski.

– Eh – mondta Niemcewicz. – Öregem, hogy én mi mindent tudok! Kellemes állapot a béke, mostanában derül ki, mi történt az elmúlt években a színfalak mögött.

– Na mesélj – mondta Bogusławski.

Niemcewicz nevetett.

– Belőlem egyetlen kukkot sem húzol ki – szögezte le. – Hallottad, hogy a könnyűlovasaink Párizs alatt találkoztak Kościuszkóval?

– Mi van vele?

– Nemzeti hőseink éppen szalmát rekviráltak a lovaknak. Ez Napóleon lemondásának másnapján történt. Rabolnak a mieink, rabolnak, egyszerre megjelenik az istállóban egy töpörödött vénember, és lengyelül felszólítja bátor legényeinket, hogy ne vegyék el a sokat szenvedett francia parasztok tulajdonát. Hős fiaink jól megverik az öreget, aztán megkérdezik, honnan tud lengyelül. „É-é-én Ko-ko-koś-ciuszko va-va-vagyok – dadogja a vérbe fagyott öregember –, a sza-szabadságharcos!” A derék hazafiak erre vállukra emelik a vérző orrú aggastyánt, körülhordozzák a faluban, aztán leteszik, ott hagyják, és a szalmát végérvényesen ellopják. Vandernoot mesélte, Napóleon elhárítótisztje, most a mi cári titkosszolgálatunk megbecsült szakértője, jelen volt az esetnél.

– Szegény Kościuszko. A barátod volt valaha.

– Hogy én ki mindenkinek voltam a barátja! Kevés lengyel író dicsekedhet az enyémhez hasonló skalpgyűjteménnyel. Barátom volt Poniatowski herceg, amíg meg nem fulladt, barátom volt George Washington, barátom volt Jefferson elnök, barátom volt a Péter-Pál-erőd főfoglárja, még te is a barátom voltál egy időben. Egy barátom maradt meg, Mostowski, akinek a pétervári cellában szorgalmasan kopogtattam át a híreimet. Régi, szép idők! Ó, a Péter-Pál-erőd! Ha én egyszer megírnám az emlékirataimat!

– Írd meg.

– Inkább tragédiákat írok. Osiński úr, felfedezetted és vejed vonzódik a fennkölt versezetekhez. A tragédiák nem szólnak semmiről, de legalább jó unalmasak. Írj tragédiát, van piaca. Kiadhatod az én nevemen, Osiński fülében a te neved nem cseng eléggé dallamosan. Apropó, Mostowskinál reggeliztem, aki megkérdezte, mitévő legyen veled.

– Mit feleltél?

– Te mit feleltél volna az én helyemben?

Bogusławski hallgatott.

– Látod – mondta Niemcewicz –, szóról szóra ezt mondtam én is. Mostowski felvetette, hogy esetleg nyugdíjba küld.

– Legalább megoldódna a lengyel színészek öregsége – mondta Bogusławski sötéten. – Tíz éve javasoltam először, kinevettek. El kellett vesztenünk a történelem legnagyobb háborúját, hogy megérjenek a feltételek a színészek nyugdíjának rendezésére.

– Nem vesztettünk eleget – mondta Niemcewicz –, úgyhogy Mos-towski mégsem küld téged nyugdíjba. Azt mondta, olcsóbban jön ki, ha nem törődik veled.

– Kedves ember.

– Nagyon aranyos. Nem azért dicsérem, mert a barátom, de anya-giakban is felettébb realista. Írjál inkább regényeket. Már unják Gen-lis, Cottin és Delila baromságait, viszont D’Arlincourt-nak óriási sikere van. Előbb-utóbb úgyis be fogják tiltani a színházat.

– Igen? Kicsodák?

– Jó, én is teszek majd valamit ennek érdekében – nevetett Niem-cewicz engedékenyen. – Mielőtt elfelejtem: hallom, tegnap este megtiltottad Sołtyknak, hogy az érdekedben a közbenjárásomat kérje. Hát nem bízol már bennem?

Bogusławski percekig hahotázott.

– Látod, Julian – mondta, amikor lélegzethez jutott –, ezt imádom Varsóban.

Niemcewicz vele nevetett, aztán két kéziratcsomót szedett elő a kerti szék alól egy útitáskából.

– Még mindig grafomán vagyok – mondta –, érdekel?

– Darabok? – kérdezte Bogusławski fintorogva.

– Dehogy, ezek komoly dolgok – tiltakozott Niemcewicz –, idenézz, ez a szabadkőművesség új alkotmánya, én vésem kőbe.

Bogusławski átvette az egyik kötetet, jó súlyos, mondta, belelapozott.

– A lényeg az – mondta Niemcewicz –, hogy meg akarom fúrni a  dogmatikus vezetőket a szimbolikus páholyok védelmében. Mégiscsak lehetetlen, hogy a Nagy Kelet tagjait évek óta nem hívják meg a legfelső Kapitula üléseire.

Bogusławski felvonta a szemöldökét.

– A páholyok teljesen irányítás nélkül maradtak – érvelt Niemce-wicz –, elképesztő rítusokat találtak ki maguknak, szétesett az egész szabadkőművesség.

– És azt hiszed, az oroszoknak érdekükben áll…?

– Nem hiszem – felelte Niemcewicz.

– Azt hiszed, fel lehet újítani?…

– Nem lehet.

– Ahhoz képest jó sokat tökölhettél ezen a marhaságon – mondta Bogusławski az áthúzott és újrafogalmazott mondatokra mutatva.

– Hátha mégis sikerül megerősíteni a Nagymester pozícióját.

– Ja, vagy úgy – mondta Bogusławski –, miért nem ezzel kezded? Mondd azt, hogy Kostka Potocki jól fizet.

– Csak az erkölcsi siker – mondta Niemcewicz. – Tudod, mennyit kap Novoszilcov azért, mert ideült a nyakunkra? Évi százezret. Amikor az összes kórházra csak kilencszázezret költhetünk.

Bogusławski meggyőződés nélkül cöcögött, lapozott a kéziratban.

– Ez itt micsoda? A Nagymesternek helyettese is legyen?

– Ezt muszáj volt belevenni – szabadkozott Niemcewicz –, Rożniec-kinak kell valami magas pozíció.

– Szóval a titkosszolgálatot is beépíted az alkotmányba.

– Miért, úgyis tele vagyunk besúgókkal. Kompromisszum nélkül nem megy semmi. Különben sincs értelme az egésznek, hacsak az nem, hogy süröghetek még egy kicsit ott, ahol a döntéseket hozzák. Hagyd a fenébe, inkább ezt nézd.

A másik kéziratot nyújtotta Bogusławski felé.

– Az emlékirataim – mondta Niemcewicz hatásosan.

Bogusławski abba is belelapozott.

– Hátha egyszer jól jön valakinek – mondta Niemcewicz. – Az a gyanúm, hogy elég sokat tudunk. Ha nem írjuk meg, nyomtalanul elvész.

– Emlékiratnak akkor van értelme – mondta Bogusławski –, ha minden benne van.

Niemcewicz felnevetett.

– Ebben nincs benne minden, ebben ártalmatlan nyavalygások van-nak. De párhuzamosan írok még egy emlékiratot, az lesz az igazi.

– Ide vele.

– Nincs nálam – mondta Niemcewicz –, eldugom. Nem muszáj megtalálniuk egy ártatlan házkutatáskor. Amint kész vagyok egy-két oldallal, elviszem valakihez. És naplót is vezetek. Azt se fogják megtalálni nálam. Csak ezt. Hihi. Ebben semmi sincs. De azért nagyon föl leszek háborodva, ha megakadályozzák a megjelenését.

Niemcewicz jókedvűen élvezte a tulajdon agyafúrtságát.

– Nem lesz nálad mostanában házkutatás, Julian – mondta Bogu-sławski lemondóan.

– Gondolod? Megnyugtatna az optimizmusod, ha Novoszilcov nem két hete égette volna el nyilvánosan azt a húszéves paródiámat.

– Melyiket? Amit az oroszok ellen írtál?

– Azt, öregem, holott már leültem érte a két évemet. Egy boldogtalan mészárosnál bukkantak rá, le is csukták érte. Én pedig, a szerző, szabadon mászkálok, szenátornak titulálnak, és abban a Potocki-palotában lakom telente, amelyiknek a másik szárnyát Novoszilcov foglalta le. Ha találkozunk, barátságosan üdvözöljük egymást. Jöhet még olyan idő, hogy a röpiratomat nem égetni fogja, hanem vádiratként használja föl ellenem.

– Istenkém – mondta Bogusławski.

– Annak a hülye Staszicnak – kesergett Niemcewicz – borzasztó nagy szerencséje van, ő húsz éve is az oroszok mellett agitált az Utolsó figyelmeztetésben, most úton-útfélen hivatkozhat rá. De én?!

– Megszakad érted a szívem – mondta Bogusławski.

Otthon Marianna libasülttel várta, Bogusławski jó étvággyal falatozott. Délután kopogtattak, egy szutykos alak állt az ajtóban, és a Mestert kereste.

A Mester csontot szopogatott.

– Cieślak vagyok – mondta az illető, és beljebb somfordált, majd megállt Bogusławski előtt. – A nevem szerint ács vagyok, de tévedésből a szabászatot tanultam ki.

– Örvendek – mondta Bogusławski.

– A színházból küldtek – mondta Cieślak.

Bogusławski kikereste a cédulák közül Cieślakét.

– Mondja, fiam.

– Mester – mondta Cieślak megilletődve –, ma délelőtt összegyűltek a színészek, és önről tárgyaltak. Felkérik önt, hogy térjen vissza a színházba, és foglalja el az önt megillető helyet. Engem küldtek, hogy tájékoztassam a Mestert a közhangulatról.

– Nagyon szép dolog, fiam. Kik voltak jelen azon a gyűlésen?

Cieślak felsorolta. Bogusławski az asztalra terített cédulákat rendezgette.

– Jól van, fiam – mondta aztán –, de mit akartok tulajdonképpen? Én szerződés nélkül nem mehetek vissza.

Cieślak tanácstalanul hallgatott.

– Mondd meg nekik, hogy harcolják ki a szerződtetésemet. Még egy dolog. Ha legközelebb összeröffennek, írásban hívjanak vissza.

Hajnali négykor meglátogatta Dmuszewskit, amikor Konstancja még aludt. Ilyenkor szokott Dmuszewski dolgozni. Bogusławski testvérként üdvözölte a meglepett Dmuszewskit, értésére adva, hogy nem a színház ügyében jött, hanem szabadkőművesként kíván vele beszélni. Dmuszewski erre a szabadkőműves-kézfogást alkalmazta, és némán vezette a belső szobába, ahol a könyvespolcok roskadoztak a már lefordított s majd fordítandó drámák alatt. Dmuszewskinak mindegy volt, mit fordít és mit játszik, ebben Bogusławski tanítványának tekintette magát.

Bogusławski Dmuszewski segítségét kérte, hogy megkapja a mesterfokozatot.

Dmuszewski zavarba jött, hosszú, szőke haját simogatta. Lelkiismeret-furdalása volt, annak idején a már régóta szabadkőműves Bogusławski ajánlotta be, azóta Dmuszewski, hála Osiński támogatásának, inasból tanonccá, tanoncból mesterré lépett elő, Bogusławski azonban megrekedt a tanoncfokon. Dmuszewski a legszívesebben kinyilvánította volna, hogy Bogusławski fiát, Stanisławot a sajátjaként szereti, továbbá egyetlen vágya, hogy a Mester visszakerüljön a színházba, de nem tudta, hogyan kezdjen hozzá.

– Mindent megteszek – suttogta Dmuszewski kétségbeesve, majd kissé zagyván elmondta, hogy a szabadkőműves-mozgalom nagy fellendülés előtt áll, hiszen a nagyherceg és Rożniecki tábornok is támogatja. Beszélt a Kelet Fénye és az Ízisz Páholy munkájáról, és jelezte, hogy a testvérek egységes Lengyel Nemzeti Páholy megalakítására törekednek. A törekvést maga a cár is megértéssel kezeli.

Amikor Dmuszewski kifulladt, Bogusławski váratlanul könnyezni kezdett és remegő hangon köszönte meg Dmuszewskinak, hogy részt vett azon a máris híres gyűlésen, amely, Cieślak híradása szerint, elhalmozta őt, a tékozló fiút, a színészek jóindulatával.

Dmuszewskinak is könnyek jelentek meg a szemében, és azt mondta, hogy amint a kis Stanisław felkel, nagy barackot fog nyomni a fejére. Egyúttal ünnepélyesen meghívta Bogusławskit, hogy fél év múlva, húsvétkor, feltétlenül vegyen részt a Potok kocsmában rendezendő lakomán, amelyre már most gyűjti a pénzt.

Bogusławski előre felkészült, és előkotorta valamennyi ötgarasosát. Dmuszewski híres volt arról, hogy boldog-boldogtalantól ötgarasost kunyerált, és az apró érméket szétosztotta a koldusok között.

Dmuszewskit meghatotta a figyelmesség; közölte, hogy jöhet bármi, örökre hű marad a Mesterhez, akinek annyi mindent, egyáltalán, az égvilágon mindent köszönhet.

– Ki játszotta a majmot abban a baromságban? – kérdezte Bogu-sławski, amikor Dmuszewski kicsit magához tért.

– Kratzer – mondta Dmuszewski –, két hónapja jött fel Krakkóból.

– A korrepetitor? – kérdezte Bogusławski csodálkozva.

Dmuszewski bólintott.

– Osiński szerződtette, de aztán rájött, hogy Kratzernak nincs hallása. Szerencsétlen flótás, Krakkóban megvette a színházat, és két hét alatt tönkrement.

– Így legyen színigazgató az ember – mondta Bogusławski.

Dmuszewski idegesen járkált a szobában.

– Nem akarja megnézni Konstancját? – kérdezte hirtelen. – Nagyon kedves, amikor alszik.

Bogusławski nemet intett.

– Már láttam – mondta tárgyilagosan.

– Megvettem a színházi kocsmát – mondta erre Dmuszewski –, Bautz úrnak ajándékoztam. Hadirokkant, megérdemli.

Bogusławski a gesztust szépnek és nemesnek tartotta.

Bogusławski távozása után Dmuszewski még sokáig szaladgált felindultan a szobában, majd, mint válságos óráiban mindig, szélsebesen nekilátott egy francia bohózat fordításának. Az a hetven-nyolcvan fordítása és átdolgozása, amivel büszkélkedhetett, egytől-egyig valamely lelki válságának köszönhette létrejöttét.

Bogusławski megpróbálta felvenni a kapcsolatot Józef Krasiński-val, de az Bécsben tartózkodott, a másik vezető szabadkőműveshez, Ludwik Platerhoz pedig nem tudott bejutni. Ludwik öccsével, Stanisław Platerral véletlenül összefutott a palotatéren, Stanisław jóindulatúan érdeklődött Bogusławski hogyléte iránt, Bogusławski pedig azonnal megbízta egy Kotzebue-darab fordításával.

– Van benne egy remek apaszerep – indokolta választását Bogu-sławski.

Stanisław Plater vállalta. A Mester elcsodálkozott, hogy Stanisław nem érdeklődik, milyen jogon ad neki megbízást valaki, aki nem igazgatója és nem is tagja a színháznak, aztán rájött, hogy Platernak fogalma sincs a színházi helyzetről, talán még azt sem tudja, hogy fél éve Osiński az igazgató.

Bogusławski megnyugodott. Ezek szerint vannak, akiknek a tudatában örökre ő marad a Nemzeti Színház igazgatója.

Később felháborodott. Elvégre mindenkinek tudnia kellene, hogy őt méltatlanul mellőzik.

– Levelet írtam Kostka Potockinak – mondta este Mariannának.

Marianna hallgatott, a kultuszminiszter nem kedvelte a Mestert.

– Nem a magam nevében írtam – vigyorgott Bogusławski –, egy titkos társaság követeli, hogy engedjenek engem a színpadra.

– Ezt talán nem kellett volna…

– Biztosan lesznek titkos társaságok – mondta a Mester. – Lesznek? Már vannak. Egyébként Mostowski is megkapta azóta. Még Lvovban és Krakkóban írtam neki, ott a rajongóim nevében, hogy a belügyminiszter úr időnként szíveskedjék hozzájárulni, hogy művészetemben az elcsatolt területeken is gyönyörködhessenek.

Bogusławski nevetett. Azt már nem vallotta be, hogy Lanszkoj cári gubernátornak és a nagyhercegnek is írt; előbbinek felajánlotta, hogy szívesen játszik neki Fonvizint oroszul, az utóbbi figyelmét tisztelettel és hódolattal felhívta páratlan oboatudására. Kostka Potockinak a saját nevében is írt; drámatörténeti előadásokat szeretne tartani az egyetemen, természetesen ingyen, csupáncsak hazafiúi felbuzdulásból.

Aztán mindenfelé megjelent.

A piaristák épületében, a Miodowán a Drámai Iskola nebulói nagy ovációval fogadták. Eljátszotta nekik a nagy Bogusławski szerepét, szabadszájú volt és gúnyos, még a nagyherceg pisze orrára is megengedett magának egy célzást. Külön-külön találkát beszélt meg két tizenöt éves lánnyal; a gyors siker boldoggá tette, egész nap pompásan és férfiasan érezte magát, Mariannával is tréfálkozott, aki nem értette, mi ütött a Mesterbe. A találkákra persze nem ment el.

Elment viszont csütörtökön Woronicz püspökhöz. Délelőtt állított be hozzá, és elérzékenyülve kérte: mondana imát Zosia lánya egészségéért maga a püspök úr. Ettől Woronicz is meghatódott, megígérte, majd alaposan kikérdezte lvovi élményeiről és terveiről. A beszélgetés Bogusławski tervei szerint alaposan elhúzódott, úgyhogy a püspök ebédre is ott marasztalta. S minthogy éppen csütörtökönként szokta irodalmi ebédeit tartani – ugyanabban az időben, amikor Wincenty Krasiński tábornok, akihez a Mester bejelentés nélkül nem juthatott volna be –, a visszatért exdirektort több kiváló férfiúnak alkalma volt megtekinteni. A társaság vegyes volt: Węcki, a kiadó, Lesznowski, a Gazeta főszerkesztője, Linde, a líceum igazgatója, de volt egy eleven államtanácsos is: Sierakowski, valamint Maximilian Fredro adjutáns, orosz feleségével. Bogusławski Zabłocki-verseket szavalt (Woronicz kedvelte a szerzőt: az egyetlen jelentős lengyel író, aki kolostorba vonult), majd a messzeségbe elborongva, elkeseredetten kijelentette a társaságnak: ha nem engedik színpadra, ő bizony Sándor cár lábai elé veti magát, ha az végre Varsóba érkezik. Woronicz azzal biztatta, hogy ezért nem kell a cárhoz folyamodnia.

– Na – mondta a Mester otthon Mariannának –, elértem, hogy Linde meghívjon magához estére.

– Elmégy? – csodálkozott Marianna.

– Eszem ágában sincs.

Bogusławski még a feltételezést is sértőnek találta.

– Szörnyű pasasok – mondta. – Ez a Lesznowski!… Bólogat és vigyorog. Vigyorog és bólogat. Ebből áll a repertoárja.

A többiekről sem nyilatkozott kedvezőbben.

– Halálra unják magukat – mondta végezetül –, ideje volt hazajönnöm. Majd én felrázom őket egy kicsit.

A színházból még mindig nem keresték, kicsit nyugtalan lett, az utcákat rótta, sorra végigülte a kávéházakat, felismertette magát, elbeszélgetett rajongóival, méltóságteljes volt és megközelíthetetlen, és jövendő szerepeiről beszélt.

A színházba nem ment be. Meg kell várni, amíg Osiński visszakönyörgi, és ő kegyet gyakorolhat.

Hamarosan meglátogatta Węgrzecki, a polgármester.

– Amit tudok, megteszem – mondta üdvözlés helyett, és leült.

Magas, sovány ember volt, beesett arcán jókora ráncok díszelegtek. Néhány évvel fiatalabb volt Bogusławskinál, de egykorúnak tűntek.

– Mi van Lvovban? – kérdezte.

– Reménytelen hely – mondta Bogusławski.

Węgrzecki bólogatott:

– Varsó még Lvovnál is reménytelenebb – mondta biztatóan. – Min-dennek vége. Nemcsak az volt tévedés, amiben hittünk valaha, de az is, amiben valaha hinni fogunk.

– Na és ha tévedés?

– Kellene egyszer egy tökéletes forradalom – mondta Węgrzecki –, ha az is úgy bukik, mint a franciáké, egy új Napóleon révén, akkor a bukás törvényszerű. És akkor elkezdhetnénk gondolkozni.

– Nálunk is megbukott kilencvennégyben – mondta Bogusławski.

– Nem eléggé – vélte Węgrzecki. – Kívülről verték le. Ha kizárólag belül, minden külső támogatás nélkül rohadt volna el, most meg lennék nyugodva. De hát leverték, így aztán, ahogy magamat ismerem, továbbra is jakobinus maradok. Nem valami jó szerep.

Bogusławski hallgatott.

– Teljes defenzívában vagyunk – folytatta Węgrzecki. – Ha Arak-csejevnek eszébe jut és nálunk is katonai kolóniát létesít, mint Novgorodban, tisztelt rendjeink a farkukat csóválják, és a mi gyerekeinket és asszonyainkat is besorozzák a reguláris hadseregbe. Sándor megmondta: Oroszországban annyi katonának kell lennie, mint Poroszországban és Ausztriában együttvéve. Képzeld, mit mondana, ha ezek az országok nem volnának a szövetségesei!

– Szerinted lesz háború?

– Lesz. Mindenki fegyverkezik. Csak abban bízhatunk, hogy ha mondjuk Metternich hadat üzen Sándornak, erről az oroszok csak tizenöt-húsz év múlva értesülnek.

Bogusławski nevetett.

– Ez nem vicc – mondta Węgrzecki –, olvastam egy bizalmas jelentést, Capo d’Istria készítette, a cári dekrétumoknak ennyi az átfutási idejük a hivatalokban.

– Jó – mondta Bogusławski elismerően.

– A kazányi egyetemen tavaly ősszel anatómiai preparátumokat ástak el a megszentelt földbe ünnepélyesen Golicin személyes utasítására… Tudod, mennyi megy el a hadseregükre az idén? Százhúszmillió rubel. A flottára külön tizenötmillió. A rendőrségre nyolcmillió. A kultúrára kétmillió. Kettőmillió. Ebben a kórházak is benne vannak.

– Istenkém – mondta Bogusławski –, ez mindig így volt.

Megint hallgattak.

– Dzierżkowski megvan még? – kérdezte Węgrzecki.

– Egyre kövérebb – mondta Bogusławski –, üdvözletét küldi.

– Mit művel?

– Könyveket gyűjt, a szokása szerint.

– Majd elrabolják tőle – vélte Węgrzecki.

– Addig is gyűjti. Láttam nála a röpiratodat, szépen beköttette.

Węgrzecki vállat vont. Öt éve kinyomatott egy röpiratot, amelyben a kommunák létesítése, a tolerancia és a társadalmi egyenlőség mellett foglalt állást, nagy ügyet akartak csinálni belőle, de még nagyobb ügyek jöttek közbe, például a háború, és Węgrzecki megúszta.

– Szóval, ne menjek Lvovba – sóhajtotta Węgrzecki –, pedig akkor végképp nincs hová menni.

Másnap megint kopogtattak. Lányos képű, szőke, nagy szemű fiatalember állt az ajtóban, és elpirult.

– Antoni Fiszer a nevem – mondta.

Bogusławski hunyorogva nézte, és eszébe jutott, hogy a név a zenészek cédulái között szerepel. Az üstdobos, gondolta.

– Nincs magának valami köze Fiszer tábornokhoz? – kérdezte Bogu-sławski. – Tudja, aki Moszkva alatt esett el tizenkettő őszén.

– A nagybátyám volt – mondta a fiatalember szégyenkezve. – De sose láttam.

Bogusławski beinvitálta.

– Mit keres maga a zenekarban? – kérdezte.

Fiszer vastag iratcsomót szorongatott a kezében.

– Maga nagyon szégyenlős – mondta Bogusławski –, nem fog magának jót tenni a színház.

– Tudom – mondta Fiszer bánatosan. – Anyám jogásznak szánt. Végeztem is két szemesztert.

Elhallgatott, aztán kinyögte:

– Hoztam egy drámát.

Bogusławski elmosolyodott.

– Tegye csak az asztalra. Ha nem tévedek, tragédia.

– Honnan tetszik tudni?

– Na, azért nem kell szégyenkezni, elmúlik az ilyesmi. Azt ugye tudja, hogy nekem most semmi szavam sincs a színházban?

Fiszer bólintott, Bogusławski meghatódott.

– Maga emlékeztet engem Zabłockira – mondta –, annak voltak ilyen buta nagy szemei.

– Úgy tudom – mondta a fiú –, a Mester utálta Zabłockit.

– Persze hogy utáltam, a király elhalmozta a kegyeivel. Nem volt tehetségtelen, eltekintve attól a butaságtól, hogy a tragédiát erőltette. Amióta nem ír, tényleg szeretem. Egyszer meg is látogattam a kolostorban. Maga is szerzetesként fogja végezni.

Fiszer feszengve ült a széken.

– Szóval maga egyetemre is járt – tűnődött Bogusławski. – Vannak barátai a diákok között?

Fiszer bólintott.

– Meséljen majd róluk, jó? – kérte Bogusławski, és elnézett a feje fölött. – A darabját pár napon belül elolvasom.

Fiszer kihátrált a szobából, Bogusławski egy láda mélyére süllyesztette a kéziratot.

Már mindenki Sándor cár bevonulásának előkészületeiről fecsegett, amikor Marianna lihegve berontott a rosszkedvű Bogusławski-hoz.

– Osiński aláírta! – kiáltotta.

Bogusławski felpattant.

– Ki mondta?

– A fűszeres!

Bogusławski megnyugodva vigyorgott, majd felöltözött, a tükörben kipróbált néhány méltóságteljesen hideg arckifejezést, és nekifogott a várakozásnak.

A küldönc ebéd után érkezett és Maciej Unicki néven mutatkozott be. Közölte, hogy három hónapja főellenőri és titkári minőségben szolgál a színházban.

– Szolgál? – kérdezte Bogusławski.

– Kapitányként szereltem le – közölte Unicki. – Osiński úr jobb keze vagyok. Osiński úr üzeni, hogy nagy örömmel veszi fel társulatába Bogusławski urat, és tisztelettel kéri, írja alá a szerződést.

Bogusławski flegmán vette a kezébe a papírt, az íróasztal mögé ült és a tanulmányozásába mélyedt. Unicki urat elfelejtette hellyel kínálni.

Szeme azonnal az összegre tévedt. Osiński aránylag bőkezűnek bizonyult, illetményét ezer zlotyban állapította meg. Ez körülbelül húsz százalékkal több, mint a vezető színészeké általában.

Bogusławski nem mutatta ki az örömét.

Rögtön rájött, miért volt bőkezű Osiński. Mindenki utálni fogja a húsz százalék többlet miatt.

Nem baj.

Tűnődött, milyen hibát találhatna a szerződésben, hogy visszaküldje, és Osiński kénytelen legyen engedni, de nem talált semmi kifogásolnivalót.

Aláírta.

Még aznap délután bement a színházba.

Méltóságos fejhordozásával mindenkinek a tudtára adta, hogy itt ő az úr. Elbeszélgetett Bautz úrral, aki Dmuszewski jóvoltából tulajjá lépett elő a kocsmában, megpaskolta Bautzné, a kivénhedt markotányosnő vörös képét, és mindenkinek fizetett egy vodkát. Hamarosan nagy tömeg verődött össze a sarokban, a törzsasztalánál, Bogusławski trónolt, és kissé elázva mindenkire nagy-nagy szeretettel mosolygott. Fél füllel a neki szánt hangos suttogásokra figyelt.

Milyen fiatalos a Mester, remek színben van a Mester, a Mester végre rendet fog csinálni.

Hazug népség, gondolta Bogusławski szeretettel, hazug, álnok, sötét lelkű, önző dögök.

Emlékszik, Mester, amikor… – és zaftos történeteket adtak elő a nagy napokból, a régi színházról, amely a Radziwiłł-palotában működött.

Ott szorongott körülötte mindenki, Szymanowski, Żółkowski, Zda-nowicz, ott termett Dmuszewski, mögötte felrémlett a még mindig szép Dmuszewska, de ő nem ment közelebb Bogusławskihoz; páran helyet engedtek Ledóchowskának, Bogusławski kedvencének, a törékeny, kislányos tragikának, akit most látott először a visszatérése óta; észrevette Fiszert; a társak nevében Rutkowski mondott pohárköszöntőt, Nacewiczet pedig, aki egyetlen kupicától tökrészeg lett, még időben kivitték a budira. Wainert elfújta a tiszteletére a Vélt csoda nevezetes áriáját, a fuvolaszólót Weniger kísérte oboán, fagotton pedig Czyże, és Bogusławskival énekelték Bardos áriájának refrénjét, amelyre negyedszázada a varsóiak kimentek az utcára:

Kutya világban élek,

az ellenség körülvesz,

a tisztesség a vétek,

s ha bűnös vagy, örülhetsz.

De látok szebb világot,

ahol az ész az érdem,

s ki most mezítláb járok,

dunyhám is lesz, megérem.