Petróczki Kitti

Alfonz
ikerlángja

Kecskemét, 2020.

Minden jog fenntartva.
Bármilyen másolás, sokszorosítás, illetve adatfeldolgozó rendszerben történő tárolás a kiadó előzetes írásbeli engedélyéhez van kötve.

© Petróczki Kitti 2020

© Smaragd Kiadó

www.smaragdkiado.hu
www.lujzielete.hu

E-pub: ISBN 978-615-81622-1-0
MOBI: ISBN 978-615-81622-2-7

Használati utasítás

1. Bármilyen, a könyvben leírtak és a valóság között fellelhető hasonlóság csak a képzelet szüleménye.

2. Kényesebb témák előtt felhívom a figyelmet, hogy a következő rész megzavarhatja az olvasó nyugalmát. Kérem, amennyiben politikailag, avagy vallásilag érzékeny, lapozzon tovább.

3. Szélsőséges véleményemmel nem kívánok megbántani senkit. Nem célom bárkit is meggyőzni, akár hitbéli, politikai, akár társadalmi kérdésekről legyen is szó. Ahogy én nem várom el, hogy az olvasóim egyetértsenek velem, azt kérem, engem se akarjon meggyőzni senki. Mindenkit megillet a szabad szólás joga. Nem kötelező élni vele, ám én eszközként tekintek erre. Egy eszköz: feldolgozni a feldolgozhatatlant, tanítani valamit, vigaszt nyújtani, vagy gondolatot ébreszteni.

Köszönettel:

a szerző, Petróczki Kitti

Első rész

***

Hála a modern kor vívmányainak, messze nem volt olyan veszélyes a helyzet, mint a 60-as-70-es években, ám egy anyának bármely korban is él, hatalmas megrázkódtatás és sokk átélni, hogy gyermeke a vártnál korábban érkezik. Újra és újra lejátszódott benne, amit a szülei meséltek a születése körülményeiről. Amikor az édesanyja vajúdott, a hatalmas gazdaság csendes volt, csak az asszony sikoltozását lehetett hallani, ahogy küzd a saját és gyermeke életéért. A bába még éppen időben érkezett, hogy világra tudja segíteni Máriát és az édesanyját is megmenthesse. Bár egy vesével élte le az életét, kapott még harminc gyönyörű évet a családjával.

Mária második gyermekével január 12-ére volt kiírva. Már egy hónapja a kórházban tartották, végül 1987. december 11-én megindult a szülés és meg kellett császározni. Várható volt, hogy nem természetes úton fog megszületni a kicsi, hiszen előző szülése sem úgy zajlott. Alfonz nagyon pici és törékeny volt abban a pillanatban. Hangos és eleven babaként uralta a csecsemőosztályt. Mária büszke volt rá és hálás a jó Istennek, hogy kisfia koraszülött létére egészséges. A gyermek apja és bátyja izgatottan várta a kicsi születését. Mire beértek a kórházba, a kicsit már elvitték az újszülött osztályra. Mária férje, Róbert, csillogó szemekkel lépett a kórterembe és fürkésző tekintettel nézve feleségére tette fel a kérdés:

– Fiú lett vagy lány?

– Alfonz.

Csalódottan vette tudomásul, hogy fiú gyermeke született, ugyanakkor boldogsággal töltötte el, hogy mindketten jól vannak.

Alfonz és a bátyja, Imre, jó testvérek voltak. A fiúk közt nyolc év korkülönbség volt. Két teljesen különböző személyiséggel rendelkeztek. Alfonz egy pörgős, minden lében kanál gyerek, a bátyja visszahúzódó, csendes, megfigyelő típus. Szegeden egy kertes házban éltek, ami régi építésű, vályog épület, nagy udvarral és melléképületekkel. Elrendezését tekintve nem éppen intim-szféra barát. Az előszobán keresztül a konyhába jutunk. A konyhából nyílt a fürdőszoba és a kamra, a másik oldalon pedig egy nagyobb helyiségbe vezető ajtó, ami az egyik szobába vezetett, és abból nyílt a másik.

Megfigyelhető, hogy azok a párok, akik külön szobában alszanak, vagy a gyerekek miatt nem tudnak kellő időt kettesben tölteni, előbb-utóbb más területen is ellentétes irányba kezdenek húzni. Pontosan ez történt Mária és Róbert házasságával is. Eleinte Mária és Róbert aludt az egyik szobában, a fiúk a másikban, majd később Alfonz beköltözött a belső szobába, az apja pedig Imrével aludt a másikban. A hitvesi ágy ennek következtében szépen lassan kihűlt.

Az udvaron állt egy asztalosműhely, ahol Róbert intarziás bútorokat készített. Alfonz rendszeresen beosont és figyelte, ahogy dolgozik. Egyszer elő volt készítve egy állványra a következő bútorhoz használatos üveglap. Alfonz pedig szokása szerint szaladt, és nem vette észre az üveget, ami neki éppen szemmagasságban volt. Hatalmas erővel rohant neki, szerencséjére azonban a szeme helyett csak az orrát vágta el. A gyerek üvöltött, Mária majdnem szívrohamot kapott, míg az apja csendben folytatta a munkát. Róbert felesége hajlamos volt túlreagálni dolgokat, így a férfi megtanulta ráhagyni a pánikot.

Ahogy Alfonz betöltötte az ötéves kort, az anyukája visszament dolgozni. A színház gazdasági osztályán lett titkárnő. A fia sokszor elkísérte a munkába. Ekkor a gyönyörű barokk épület minden titkos folyosóját felfedezte. Csodálattal bámulta a freskókat és az aranyozott stukkókat. A nézők gyakran panaszkodtak a vörös bársonyszékekre, mert egy felnőtt számára – a méreteiből adódóan – nem túl kényelmes egy hosszú előadást végigülni rajtuk, ám az ő kis teste elveszett bennük. Amikor nem próbáltak, beosont a nézőtérre és úgy tett, mintha éppen egy musicalt vagy operát nézne. Tetszett neki a terem akusztikája. Amikor tapsolt, a visszhang válaszolt. A szünetek alkalmával többször lement a zenekari árokba is és szemügyre vette a hangszereket. A réz csillogása egyenesen megbabonázta, ahogy a fúvós hangszerekhez ért. Elképzelte, ahogy a pódiumon áll és vezényel a zenekarnak. A színpadra csak ritkán merészkedett fel, olyankor úgy izgult, mintha az egész nézőtér tele lenne, és mindenki azt várná, hogy szavaljon el egy verset. Ha mégis vette a bátorságot és felment, pár percig sétált, minden irányba meghajolt, majd peckes léptekkel távozott.

Teltek az évek és Alfonz szülei egyre inkább eltávolodtak egymástól. Szerbia háborúban állt, ami Róbertnek rengeteg pénzt jelentett. Sok magyar gondolkodott így abban az időben. Egy külső szemlélő számára egyszerű polgári munkából élő családapa volt, ám a színfalak mögött gázolajat csempészett a határon túlra. Heti szinten háromszor, négyszer megfordult. Három határátkelőn intézte a mocskos kis üzleteit. Eleinte csak üzemanyagot vitt, amit egy kettes Golf karosszériájába rejtett és felszerelt egy póttankot. Még az ablakmosó folyadék tartályát is azzal töltötte fel. Később kolbásszal, szalámival, sajttal és cukorral is bővült a repertoár. A család életéből ezzel teljesen kivonta magát, hiszen az előkészületek is rengeteg időt vettek igénybe. Az így megkeresett pénzt nem szolgáltatta be a családi kasszába, hanem elkezdte más üzletekbe forgatni. Apjával autókereskedésbe kezdtek. Róbert édesanyja pszichiátriai kezelésre szorult, ami váláshoz vezetett. Róbert és a bátyja az apjukkal maradtak.

Idővel a bátyja szintén a skizofrénia jeleit kezdte mutatni. 19 éves korában hivatalosan is skizofrénnek nyilvánították. Róbert 15 évvel később kérdőre vonta az apját, hogy miért nem helyezi el szanatóriumba a testvérét, hiszen csak nyűg. Ezen olyannyira összevesztek, hogy 20 évig nem beszéltek egymással. Egyedül nem tudta folytatni az autó-nepperkedést, így új kiegészítő kereset után nézett. Több birtokot is felvásárolt, ahol mezőgazdasági tevékenységet végzett.

Mivel a fiúk már elérték azt a kort, ingyen munkást csinált belőlük. Naphosszat szántottak, veteményeztek a földeken. Természetesen nem kézzel. Minden gép a rendelkezésükre állt. Alfonz úgy 12 éves lehetett, amikor az egyik, közel 10 hektáros szántót bízta rá. Egész nap a traktoron ült és dolgozott. A föld határos volt egy erdővel. Amikor ahhoz a részhez ért, észrevett valamit a fák között. Lassan közelebb sétált. Már ősz volt és az avar susogott a léptei alatt. Minél közelebb ment, annál biztosabb volt abban, mit lát. Egy holttest lógott az egyik fa ágán. Valószínűleg pár nappal ezelőtt akasztotta fel magát a fiatal fiú egy ugrálókötélre. Egy idősebb férfi, aki mindennap arra szokta sétáltatni a kutyát, épp odaért. Odaintett neki, és megkérte, hogy hívja a rendőröket. Mivel nem volt jogosítványa, így a férfire hagyta a további ügyintézést. Beszállt a traktorba és a telek legmesszebbi sarkában folytatta a munkát. Egy darabig töprengett rajta, hogy mi viszi ilyenre az embert. Később a helyi lapok lehozták a cikket és megtudta, hogy szerelmi bánata volt a srácnak. Mivel még sosem volt szerelmes, elképzelni sem tudta, miért kell ezért ilyesmit csinálni.

Alfonz csendben tűrte a sorsát. Felépített egy falat maga köré és senkit nem engedett be. A bántalmazott gyermek nem feltétlenül az, aki fizikai bántalmazásnak van kitéve. A földeken dolgozni akarata ellenére a szabadidejében, a méheket felügyelni, a mézet pörgetni ugyanolyan bántalmazás, mint amikor valakit csak anyagilag támogatnak a szülei, érzelmileg nem. Fizetetlen bérmunkásnak lenni 12 évesen nem leányálom. Nem mondhatod, hogy nincs kedved, mert akkor kezdődik a kiabálás és jön a soha nem változó szlogen: egyszer ez úgyis mind a tiéd lesz. Ahogy egy nagyon kedves ismerősöm szokta mondani: ,,Ez nem oké”. Nem oké, hogy fél napokra magára hagyták, hogy szántson fel 10 hektárt egy traktorral, nem oké, hogy folyton üvöltöztek a feje felett a szülei, és nem oké, hogy a folyton vidám, energikus fiú egy csendes, zárkózott fiatal felnőtté vált már ennyi idősen.

Barátai nemigen voltak. A bátyja, Imre volt az egyetlen, akivel megosztotta a gondolatait. Mesélt neki a helyekről, amiket be szeretne majd járni. A tengerről, a hegyekről, a hatalmas zöld ír legelőkről, amiket a filmekben látott, de az érzéseiről még neki sem beszélt. Imre mesélt neki a családi drámákról, amikből akadt bőven. Az anyukájuk egyik testvérét például a saját felesége szurkálta halálra, amiért később bolondokházába került, de végül jó magaviseletért húsz év után szabadlábra helyezték.

A fiúk azon tanakodtak, hogyan lehetséges ez. Talán a gyilkos ösztön, az agresszió nyomtalanul eltűnhet valakiből. Köztudott, hogy a pszichopaták évekig képesek családjuk körében empátiát színlelve eléldegélni, ám valójában teljes mértékben képtelenek az érzelmi kötödésre és az együttérzésre. Egyes kutatások szerint a pszichopata hajlam örökletes, Imre ezt is megosztotta Alfonzzal és mindketten gondolkodóba estek. Nem kellett sok idő hozzá, hogy rájöjjenek, nem állnak vérrokonságban az asszonnyal, az csupán házasság révén vált a rokonukká.

A beszélgetéseik zöme arról szólt, hogy ki nem állhatják az apjukat és a gondolkodását. Mivel a családjuk azon ága sem mentes az elmebajoktól, kíváncsian várták, mikor kezdi el Róbert is a skizofrénia vagy más betegség jeleit mutatni. Terveket szőttek, ha ez bekövetkezik, bedugják egy otthonba, hogy az anyjuk szabad lehessen, eladják a földeket, hogy ne kelljen többé szántaniuk és mézet pörgetniük. A pénzből megvalósíthatják az álmaikat. Vehetnek maguknak házat, autót és elutazhatnak Amerikába.

A skizofrénia tüneteit felismerni nem egyszerű, még az orvosoknak is több hónapos megfigyelésre van szükségük, hogy a diagnózist felállítsák. A hangulatingadozások, némely személyiség jegy elvesztése, a hallucinációk, érzéki csalódások legtöbbször egy kívülállónak nem érzékelhetőek, a beteg pedig valóságosnak éli meg ezeket. A betegség legnagyobb veszélye az öngyilkosságra való hajlam. A közöny és az érzelmek megváltozása, esetleges eltűnése is lehet tünet, ám Róbert sosem volt az érzelmek embere. A kapzsisága az egyetlen dolog, aminek hangot adott.

***

Alfonz anyukája nem szeretett utazni. Ez állandó vitaforrás volt a szülei közt. Idén végre beadta a derekát és külföldre mentek. Alfonz izgatottan várta az indulás napját. Alig tudott elaludni. Folyton az járt a fejében, milyen lesz a tenger. Kíváncsi volt a tájakra, az emberekre. A busz már félig megtelt idegenekkel. A sofőr készségesen segédkezett a csomagokkal. Az első szélvédőn hatalmas tábla hívta fel az utasok figyelmét, MONTENEGRO.

Az út nagyon hosszú volt, a buszon már minden levegő elhasználódott. Alfonz egyfolytában türelmetlenül fészkelődött és kényelmetlenek találta az ülést. A felnőttek is nyüzsögtek. Mindenki bemutatkozott mindenkinek. Egy öreg ember folyamatosan vicceket mesélt. Eleinte a társaság jókat nevetett, de mire a határhoz értek, a hátuk közepére sem kívánták. Szólni senki nem mert neki, mert nem akarták megbántani, de már nem nevettek a viccein. Ahogy elhagyták Tompát, előkerültek a pálinkás üvegek. Az első estét Szerbiában töltötték egy szállodában, majd reggel újra útnak indultak. Két óra magasságában érkeztek meg Montenegróba. A délutánt csavargással töltötték, majd mindenki visszavonult. Kimerítő volt a nap.

Reggeli után kezdetét vette az út, ami egyenesen a tengerhez vezetett. Amikor Alfonz először meglátta, szóhoz sem jutott. Ámulatba ejtette a véget nem érő kékség. A part csalódást okozott. A puha homok helyett kavicsok fogadták, hideg víz és rengeteg hajó, amelyek miatt a tenger úgy hullámzott, mintha szélvihar lett volna. Vacsora előtt pár órával érkeztek vissza a szállásra.

A szálloda tulajdonosának lánya egy gyönyörű, Alfonztól pár évvel fiatalabb, igazi hölgy. Mosolya elvarázsolta a fiút, ám egy szavát sem értette. A közösségi teremben találkoztak a csocsó asztalnál.

Amikor a csapat kirándulni ment, volt, hogy Alfonz és családja a hotelben maradt. Ilyenkor mindig együtt játszottak. A lány tette-vette magát, állandóan vigyorgott. Szerette volna, ha Alfonzzal kialakul köztük valami gyerekszerelem-féle, de a kommunikációs gátak megakadályozták a románcot. Talán ez lehetett volna a nagy esélye, hogy szállodatulajdonos legyen.

A gazdagság csábította, és a lány is tetszett neki, de nem volt mit tenni. Nem volt közös nyelv, amit mind a ketten értenének. A következő nap a busz Albániába vitte őket. Az ország infrastrukturálisan nagyon elmaradott. A szemét hegyekben állt az utcákon, a városokban földutak. Volt, hogy mindenkinek le kellett szállnia a buszról, hogy át tudjanak menni egy fahídon, mert nem bírta volna el a jármű és az utasok súlyát egyszerre. Mielőtt elkezdték felfedezni Tiraneát, az idegenvezető felhívta a figyelmüket, hogy vigyázzanak hova lépnek, mert mindenfelé fedél nélküli csatornák vannak. A program részeként egy egész napos hajókirándulásra is sor került. Mivel Alfonz borzasztóan víziszonyos, kapott két welcome pálinkát, így elviselhetővé vált számára a ringatózás.

A nyaralás végefelé közeledve még egy út várt rájuk, mégpedig Bosznia-Hercegovinába, ahol a háború nyomait, maradványait nézhették meg. Alfonz valami oknál fogva rajongott a háborús helyszínekért. Ahogy a bunkerben állt, képes volt maga elé vetíteni a múlt eseményeit. Érezte a sebesültek fájdalmát, hallotta a csatakiáltásukat, érezte a halált. Ámulatba ejtették a fegyverek és az egyenruhák. Álmában rengeteget harcol. Egészen kiskora óta rémálmok gyötörték. Menekült és vadászott, mikor melyik. Sokszor arra ébredt, hogy nem tud tovább futni, mert megállítják a démonok és közel a halál. Az édesanyja fel szokta ébreszteni, mert nem bírta hallgatni a fia jajveszékelését. Máskor ő számolt le a szörnyekkel. Kutatta az okokat, de igen kevés anyag állt rendelkezésére.

Az általános iskolában volt egy tanára, aki néha mesélt nekik a keleti kultúráról. Gyógynövényeket használt, füstölőzött, nem evett húst. Próbált betartani bizonyos buddhista elveket. Alfonz ilyenkor nagyon figyelt és próbált válaszokat találni a kérdéseire, de sosem kapott érdemben, rákérdezni pedig nem mert. A tanár életvitele tetszett Alfonznak, hiszen látszólag keveset dolgozott, mégis megvolt mindene. A szüleit nem kérdezhette, hiszen anyja hithű katolikus. Egyszer egy filmben látott hasonlót. Azt állították, hogy varázserő ez, és hogy éjjelente, amikor álmodik, harcol a démonokkal, akik a világot fenyegetik. Most, hogy ott állt egy háborús helyszínen, egészen megelevenedett előtte, amiket akkor látott, amikor aludt.

Az álmok létrejöttének módja és okai még a mai napig nyitott kérdés. Rengeteg teória született már, de bizonyítékok híján egyelőre csak elméletek. Vannak, akik azt gondolják, hogy az álmok egy másik létsíkra repítenek minket. Hol a múltba, hol a jövőbe. Kívülről láthatjuk magunkat és a fel nem dolgozott, meg nem élt érzéseinket, történéseket. Spirituális nyitottságtól, képességektől függően megmutathatják a jövőt.

A jövő mindig változik. Egy pillanat tört része alatt meg tudjuk változtatni. Amennyiben az álom a jövő egy nem kívánt alternatíváját tárja elénk, akkor képesek vagyunk más irányba fordulni az úton. Létezik egy nagyon érdekes módszer, ami arra tanít, hogyan befolyásolhatjuk az álmainkat. Gyakorlásával bármikor beléphetünk ugyanabba a képbe, ahol legutóbb felébredtünk, kicserélhetjük a szereplőket, új helyszínre helyezhetjük a történetet, és bármit, amit szeretnénk, megmásíthatunk. Felmerül azonban a kérdés, ha a fentiek üzenni akarnak, ki vagyok én, hogy ezt megakadályozzam?

***

Alfonz és családja a következő évi nyaralást a Balatonra szervezték, mert az anyukája a színházban dolgozott, és biztosították számukra a szállást Zamárdiban, a művészüdülőben. A bátyja nem tartott velük. Elég idős volt már ahhoz, hogy ne tegyék kötelezővé számára.

A nagy hőségben a szülei nem akartak kimozdulni, ezért a partra nem mehetett le. Az üdülő udvarán volt egy játszótér, ahol 3 korabeli gyerek hasonló cipőben járva próbálta feltalálni magát. Hozzájuk verődött, és egész délután együtt játszottak. Másnap, amikor újra a játszótérre ért, sajnos nem találta ott a barátait. Leült az egyik padra és zenét hallgatott. Valaki megérintette a vállát és úgy megijedt, hogy majdnem hanyatt vágódott. Az egyik lány állt mögötte a tegnapi társaságból. Mindketten hangos nevetésben törtek ki. A következő 4 napot együtt töltötték. Rengeteget beszélgettek.

Egyik alkalommal, amikor a tó mellett sétáltak, a nap már lemenőben volt. A strandolók szedelőzködtek. A nap aranyra festette a víz felszínét, mintha egy út lett volna a tó tükrén egyenesen a fiataloktól a napig. A lány hosszú szőke haja vidám táncot járt a szélben. Alfonz kapva kapott a pillanaton és megcsókolta a lányt. A lány arca vörösben játszott. Most még szebbnek látta, mint az elmúlt héten bármikor. Ahogy újra a hajába kapott a szél, az illata elérte Alfonzt. Egy mély lélegzetet vett, hogy magába szívhassa és mélyen az emlékezetébe vésse.

A nyári románc nem ért véget, interneten keresztül beszélgettek. Szerettek volna újra találkozni, de a lány Debrecenben élt és a szülei nem engedték, hogy Szegedre menjen egy fiúhoz. Végül Alfonz elszánta magát és egy szép őszi hétvégén meglátogatta. Felszállt a buszra, leült az egyik ablak melletti ülésre. Kora reggel indult, hogy minél hamarabb odaérhessen. Izgatottan várta, hogy újra lássa szerelmét. Az emberek kómásan meredtek egymásra. Egyesek újságot olvastak, más zenét hallgatott, vagy aludt. Két idős asszony politikáról és vallásról beszélgetett, olyan hangerővel, hogy biztosan az egész utazóközönség hallotta a károgásukat. Ahogy elhagyták a város végét jelző táblát, elérték az első buszmegállót. Egy hatvanas éveiben járó férfi megállt Alfonz mellett és illedelmesen megkérdezte, leülhet-e. Alfonz bólintott. A férfi kezet nyújtott neki és szelíden rámosolygott.

– András vagyok – mondta

– Alfonz. Jó reggelt!

– Hova indulsz ilyen korán fiatalember?

– A kedvesemhez Debrecenbe. Már egy hónapja nem láttam. És Ön?

– Én a gyermekeimhez megyek a hétvégére. Mivel már nyugdíjas vagyok, én szinte ingyen utazom. Na meg persze időm is engedi, hogy átszeljem fél Magyarországot két-három hetente. Hány éves vagy fiam?

– Tizennégy – felelte.

– Amikor ennyi idős voltam, mint te, én is javában futottam a lányok után. Alig vártam, hogy végezzek az iskolával és családot alapíthassak. Akkor még fogalmam sem volt róla, hogy mi után vágyakozom oly nagyon. Elvettem a falu legszebb lányát. Hatalmas parasztesküvőnk volt. Egy fiút és egy lányt szült nekem. Egyetlen egy baj volt vele. Nem szerette eléggé a muzsikát.

Alfonz kérdőn nézett a férfire.

– Jómagam muzsikus vagyok. A rendszerváltás után Németországba disszidáltam pár barátommal. Minden bulit elvállaltunk. A németek rengeteg márkát fizettek azért, hogy hallgathassanak minket. Úgy éltünk, mint a kiskirályok.

– És a családja? Őket is magával vitte?

– A feleségem foggal-körömmel ragaszkodott a szülei hagyatékához. A birtok, amit tőlük örökölt, többet ért neki bárminél. Sokat veszekedtünk és végül belefáradtam. Egy esős reggelen újabb vitát folytattunk. Azt mondta takarodjak a házából. A barátaim csak rám vártak. Én voltam a leggyengébb láncszem. Beadtam a derekam. Fogtam a málhazsákomat, az irataimat, a dobverőmet és útra keltem. Bőrig ázva, koszosan, átfagyva, szegényen érkeztem meg az új világba. Az egyik cimborám jól beszélt németül. Ő lett a kinevezett managerünk. Évekig szervezte a bulikat, ám a hátunk mögött a gázsi egy részét zsebre tette. Az egyik fellépés után odajött hozzám a szervező és a megbeszélt 600 márka helyett 800 márkát adott a kezembe. Értetlenül néztem rá, mire azt mondta, ebben egyeztem meg a manageretekkel. Kiderült, hogy mindvégig átvert bennünket.

– Mennyi ember előtt játszottak? – kérdezte érdeklődve Alfonz.

– Többnyire ötszáz és ezer fő között mozgott a közönség létszáma. Eleinte kevesebben jöttek, de gyorsan elment a hírünk.

– Miért jött akkor vissza?

– Hiányoztak a gyermekeim.

András egész úton mesélt, Alfonz pedig csodálattal hallgatta. Nem tudta biztosan, hogy megtörténtek-e a hallottak, de magával ragadta a férfi története. Amikor eljött a búcsú pillanata, Alfonz remélte, hogy látja még a férfit. András elköszönt, és további jó utat kívánt a fiúnak. Még fél óra zötykölődés várt rá. Alfonznak addig eszébe sem jutott az iskolai karnevál, ahol különféle hangszeresek jöttek az iskolájába. Nagyon tetszett neki a szaxofon és a dob. András történetei visszarepítették egyenesen az általános iskola második osztályába. Annyira elmerült ebbe a kellemes emlékbe, hogy majdnem elfelejtett leszállni. Ahogy a lépcsőhöz ért, elkezdett hevesebben dobogni a szíve. Úgy kapkodta a levegőt, mint aki lefutotta a maratont. Az ajtó plexijén át meglátta a lányt és az édesapját. Illedelmesen köszönt. A lány majd kicsattant az örömtől. Fülig ért a szája.

– Hogy utaztál? – kérdezte.

– Remekül. Mellém ült egy férfi, aki a fél életét Németországban töltötte. Sokat beszélt az élményeiről, így elrepült az idő.

Rég nem látták egymást. Boldogok voltak, hogy újra együtt lehetnek. Sétáltak, plázáztak, beültek egy cukrászdába megenni egy süteményt, majd a lány családjával megvacsoráztak és nyugovóra tértek.

A következő alkalommal Alfonz reménykedett, hogy újra Andrással utazhat, de a busz nem állt meg az ominózus megállóban. Csalódott volt, hiszen rengeteg kérdés kavargott a fejében.

Elérkezett a pillanat, amit minden tinédzser izgatottan vár. A második együtt töltött hétvégén egymáséi lettek. Csilla szülei természetesen mit sem tudtak arról, mi folyik a házban az éjszaka leple alatt. Reggeli közben Alfonz úgy tett, mintha semmi sem történt volna. Csilla arca azonban valószínűleg mindent elárult.

Egy pár kirándulás után Alfonz már nagyon terhesnek érezte, hogy oda-vissza összesen 6 órát buszozik. Kezdte elveszíteni a lelkesedését. A hazavezető úton rengeteget gondolkodott. Vajon megéri a fáradozásait a lány? Igazából nem is ő akart vele összejönni. Szegeden is találhat magának ilyen kaliberűt, és akkor nem kell utazgatnia. Finoman elkezdett célozgatni, amikor MSN-en beszéltek. Pár nap múlva úgy döntött, elég jelzést adott, ideje szakítani.

Alfonz: Szia. Írj, ha vagy.

Csilla: Szia. Vagyok.

Alfonz: Azt hiszem, egyikünknek sem túl kényelmes így ez a kapcsolat.

Csilla: Ha szeretnéd, legközelebb majd én megyek Szegedre.