Földes Jolán

FEJ VAGY ÍRÁS

Az Atlantic Press Kiadó
gondozásában korábban megjelent

Földes Jolántól

A halászó macska uccája

Légy oly jó, és ölj meg!

Mária jól érett

Dézsi Ibolya életrajzi regénye:

Én, Földes Jolán

Megjelenik 2026 novemberében:

Földes Jolán

Férjhez megyek

Földes Jolán

Fej vagy írás

1937. évi Pantheon kiadás alapján

Szerkesztette,

a címlapot tervezte

Dézsi Ibolya

E-pub készítés

Kiss András

A kiadásért felel

az Atlantic Press Kiadó igazgatója

Atlantic Press Kiadó

1114 Budapest, Bartók Béla út 55.

www.atlanticpress.hu

Email: atlantic.new@atlanticpress.hu

Minden jog fenntartva

©Atlantic Press Kiadó, 2026

ISBN 978-963-557-127-7

A hajó most siklott a rakpart falához. Az álmosan terpeszkedő fehér város eltűnt a kikötő hambárjai mögött, és a raktárházak narancssugaras ablakai hirtelen kihunytak mintha a hajó fogná el előlük a fényt.

A kis társaság gyorsan búcsúzott. Doehner azt mondta, hogy tavasszal Egyiptomba jön valami kongresszusra. Aztán János és Éva a kikötőhíd körül zsúfolódó tömegben álltak, és Ligeti János átfogta Éva vállát.

– Írunk egymásnak?

– Hogyne.

A kiszállás, kirakodás zsivaja sistergett a levegőben. Óriási arab hordárok üvöltve veszekedtek, egy rendőr korbáccsal vert végig rajtuk. Éva összerezzent, nagyot nyelt. Ezt alighanem meg kell szokni. Nem sokkal rosszabb, mint Európában. És a jólnevelt idegen tiszteli a helyi szokásokat. Belügy, nem illik beleszólni.

A hajóhídon még egymás mellett álltak, aztán a kikötő forgatagában egyszerre csak nem látta már Jánost. Nem találta a fiatalembert sem, akinek várnia kellett volna rá a parton. A kabinban kellett volna maradni, gondolta Éva elszoruló szívvel, mert ebben a zsivajban nem hallja, ha a nevét kiáltják. Ténfergett, ide-oda lökdösték, a hordár is eltűnt, aki a bőröndjeit cipelte. Hirtelen rászakadt a félelem, hogy ez nem is valóság, ő nem lehet itt, ebben az ismeretlen világrészben, idegen városban, őrjöngő kikötőben. Talán a holdról látja, talán a tengerfenékről.

Elakadó lélegzettel állt, aztán a rémülettől mégis megjött az ereje. Harciasan szétcsapott a tömegben, odatörtetett a vámhoz, megtalálta a hordárját. Együtt botladoztak tovább a hosszú, hullámzó, ingadozó sorban, amelyik harsány kiáltásokkal csábította a vámtiszteket. Éva körülnézett és ámult. Lehet, hogy ezek közt kéjutasok is vannak, akik gyönyörködni jöttek ide, pihenni, a piramisokat látni? És ezért hajlandók elviselni a tolongást, lökdösődést, idegen testek érintését, ezt az egész megalázó hajszát vámmal és útlevéllel és karantén-biztossal?! Úgy látszik, hajlandók.

Az egyik vámtiszt keze, miután a poros bőröndöt kinyitotta, a selyem női fehérnemű között turkált. Éva a nőre nézett, aki közönyös arccal állt a nyitott bőröndje és az összegyűrt fehérneműje előtt. A nő angol volt, minden jel szerint gazdag, aki úri és biztonságos életet élt. Éva anglomán lelke háborgott, és most csalódottan tagadta meg szerelmét. A nő lehetne dühös legalább…

***

Éva ebéd helyett elindult látogató körútra.

A magyar kolónia tagjaiból csak egyetlen egy tudott magyarul.

Az első, akit meglátogatott, agronómus volt, kultivált, finomkodó francia úr. A második kövér, szuszogó, bizonytalan tisztaságú görög kereskedő. Nehezen értették meg egymást, mert a magyar notabilitás a görögön kívül csak arabul tudott, és Éva egyik nyelvet sem ismerte. Olaszul egyformán csak pár szót, végül is így értekeztek, és a görög kétszer akkora összegre állította ki a csekkjét, mint az agronómus. Akadt a kolónia tagjai közt másik ilyen görög is, bozontos, sárgás pátriárka szakállal, de az sajnálkozón mutatta a tenyerét, és nem adott semmit.

Olaszul beszélő családok következtek, aztán az úr, aki tudott magyarul. A felesége nem tudott, mert bécsi nő volt, a gyerekei sem tudtak, mert az anyjuk németül beszélt velük, az iskolában pedig franciául tanultak.

Ha a vagyoni állapotot félretesszük – állapította meg Éva –, akkor az derül ki, hogy a legelőkelőbb dolog errefelé franciává vedleni, kevésbé előkelő olasszá, és még kevésbé göröggé. Megtudta, hogy azok, akik hiába jöttek szerencsét próbálni, akik egyre mélyebbre süllyedtek a nyomorúságba, azok az arabok közé olvadtak be.

Francia, olasz, görög… Mégis, valamennyien őrizték a magyar állampolgárságot, és kis lelkiismeretfurdalással jegyezték meg: „Az apám még nagyon jól tudott magyarul.”

Érthető a folyamat és az állampolgárság megtartása is, hiszen Egyiptomban előnyösebb külföldinek lenni. Volt valami, amit úgy hívtak, hogy kapitulációs jogok, mert kellemesebb fehér bíróság elé állni, és az is világos, mint a nap, hogy kellemesebb olyan kincstárnak adót fizetni, amelyik messze van. Különösebb adómorál egyik notabilitásból se kiabált. Az otthoniaknak vajon mennyire erős oldala?

Mi köti őket még a régi hazához, amelyet a legtöbben soha nem láttak?

– Még a nagyapám jött ki 1870-ben – mondta az agronómus. – Mindig terveztem, hogy a legközelebbi szabadságomat odahaza töltöm, de sose sikerült. Tudja, Párizs…

Éva elgondolkodva nézte, hallgatta. Azt mondta „odahaza” és „tudja, Párizs”.

A bécsi nő férje is mesélt:

– Az apám nagy hazafi volt. Tizenötéves korában került ki ide, engem aztán hazaküldött intézetbe.

A gyapotkereskedő, aki csak olaszul tudott, felemelte az ujját, és összpontosított:

– Várjon csak… a szavakra már nem emlékszem, pedig tudtam a nótát… a nagyanyám tanított rá. – És fütyülni kezdte a „Csak egy kislány van a világon” dallamát.

A másik olasz a hagymatőzsde jeles ügynöke volt. Ő a Himnuszt dúdolta el.

Mindnyájan kivirultak a hirtelen megújított szövetségben, és mind felcsillanó szemmel kérdezte: Budapest… ugye szép város?

El kell tenni és gondolkodni kell rajta – mondta magának Éva. A magyar titok ez: elszakadni, de nem egészen. Elszakadni és visszakívánkozni. Azt is csak annyira, hogy ne nagyon fájjon. Szeretjük magunkat kitagadott fajtának hinni – külön tehetségünk van ahhoz, hogy azt is tegyük magunkkal.

De a sejt emlékezik – ez lehet a titok.

Aztán csakugyan félretette, mert ha az ember ide-oda szaladgál, a város egyik végéből a másikba, konflisból taxiba, aztán gyalog igyekszik, a város titka meglepi néha. Napsütötte teret lát, ablaktalan fehér falakkal, a tér sarkában égbeszökő fehér minaretet, mellette egyetlen zöld mandulafenyőt. Ehhez jön még a nagyon kék ég és a néptelen tér. Váratlan ablak nyílik a városra, a pálmák, az édes félálom és lusta érzékiség városára, amit átölel a tenger, mint közönséges, vásári szeretőt. Mezalliánsz – feltétlenül. A tenger okos, rejtelmes erőkben gazdag, a szerető szennyes, szép, elkényeztetett, sokszor lármás. Délben kiváltságos pillanatokban gazdag. Varázslatos csönd és áhitat szállja meg. A fehér márványfalak mögötti kertekben fellángolnak a vörös magnóliák.

Szeptember eleje van, Európában már ereszkednek alá az őszi ködök. Olaszországban, Görögországban talán nem, de az már Mediterráneum. Európa maradjon csak így emlékezetünkben, mint komor, felhőkbe és viszályokba merült öreg kontinens.

Utoljára gazdag zsidó családot látogatott meg Éva. Kitűnően beszélték a franciát, de egymás között spanyolul társalogtak.

– Miért?

– Az itteni zsidók legnagyobbrészt Spanyolországból vándoroltak ki annak idején. Őrzik Calderón nyelvét, bár ma már máshogy beszélnek Spanyolországban. Tudja, kevés itt a magyar zsidó ahhoz, hogy mind a fajtánkkal házasodhassunk, így aztán keveredünk mindenfelé. – Ezt mentegetőzve mondta a zsidó ügyvéd, mint aki érzi, hogy magyarokkal illett volna házasodni.

***

A strandot Jancsi indítványozta. Ő maga minden szombat délután odament, és miért ne vigye ki a nőt, ha már a nyakába szakadt… Hátha nem fog túl sokat kérdezni…

– Jancsi, itt a villamoson két osztály van, az utaztatás is faji probléma?

– Úgy is nevezheti. Fehér ember általában elsőn utazik.

– A vonaton hogy van?

– Ott is elsőn, lehetőleg. Az európai ember mindenképp.

– Mit csinál a szegényebb fehér ember, Jancsi?

– Nem tudom. – Jancsi hangjából enyhe undor csengett. – Valószínűleg másodikon utazik.

– Messze van a strand?

– A ramlehi part mentén végig strand van, de mi messzebb megyünk, Sidi Bishr-be, mert az jobb hely.

Jancsi már megbánta a nagylelkűségét. Bár kivételes örömet érzett, hogy erre a rengeteg kérdésre mind tudta a választ. A strandon már egész lendületet kapott.

– Az a két láb, ami kiáll a tengerből, a német követ felesége. Állandóan fejen áll.

A két láb lebukott, és egy zöld fürdősapkás szőke fej bukkant elő.

– Csinos – állapította meg Éva.

Jancsi elhúzta a száját: – Elég jól tartja magát.

Úristen, gondolta Éva, nagyanyának érzem magam emellett a kölyök mellett. Hogy fürkésznek ezek minket, a kozmetikánkat, a mozdulatainkat meg a tornánkat, pedig rájuk is ráférne, ördög vigye őket…

– Az szép lány… ott – mutatott Jancsi az állával és tettetett közömbösséggel egy kisebb csoport felé. – Az… a fehérpöttyös trikóban.

– Aki mellett Feria gróf ül?

– Az. A másik öreg az apja. Oroszok. Valaha gyáros volt vagy bankár vagy ilyesmi, még mindig sok a pénzük. Feria jó barátjuk.

– A lány szép és… majdnem meztelen.

– Hallja! Akinek ilyen teste van! De, ha akarja, bemutatom egy másik nagyon szép nőnek. Igaz, az már nem fiatal.

Legalább harminc lehet – gondolta Éva felhúzott szemöldökkel.

– Melyik az?

– Barna trikó, egyedül ül. – Jancsi a fejével arrafelé bökött.

– A vöröshajú? Ismerem. Nem személyesen, csak látásból. Járt nálunk a panzióban.

Micheline volt az a nő.

– Odamenjünk hozzá? Nagyon kedves nő. – Jancsi hangja szokatlanul meleg, elismerő. Ez a nő csodákat művelhet, gondolta Éva. Mindenképpen meg kellene ismerni, hiszen André barátja, és Andrét más oldaláról is jó lesz megismerni, másrészt csakugyan szép és előkelő, harmadrészt strandsátor alatt ül.

Kapkodták a lábukat a forró homokban és Jancsi közben még elmondott néhány fontos tudnivalót. Madame Camus férje ügyvéd, jogot tanít a főiskolán. Éva hallgatta, bár Madame Solange jóvoltából már tudott róla ezt-azt, például, hogy árva lány volt, tizenhétévesen került Egyiptomba, mert a bátyja, aki vagyont akart itt szerezni, már korábban kijött, de meghalt dengalázban. A lány akkor haza akart menni, de René Camus szinte a hajóról vonszolta le, és feleségül vette. Sajnos, rosszul élnek. „Ilyen gyönyörű kezdet után” – sopánkodott Madame Solange.

– Nem zavarjuk? Esetleg aludna… – Ezt már Éva mondta a bemutatkozás után.

– Nem, és köszönöm, hogy idejöttek. Hozzám nem szokott idejönni senki.

Furcsa kezdet és furcsa maga az asszony. Éva megértette Jancsi majdnem csodálatát. Mégis van olyan ember, aki nem tud hazudni? Mert Micheline ilyennek látszott. Éva nem tudta megfejteni ezt a különös bájt. Mintha nem ember lenne, mintha más világon élne… Van ilyen? Lehet ez valódi? – csodálkozott Éva.

Már nem lepődött meg, hogy Jancsi egyszerre volt zavart és megilletődött. Mit csinál az unott és racionális fiú olyasvalaki jelenlétében, aki olyan egyszerűen beszél gondolatokról és vágyakról, mintha egyedül lenne a világban.

– Azért is jó, hogy idejöttek, mert buta dolgokon tépelődtem. Különben is már szerettem volna megismerkedni magával, Madame Martin. Hallottam, hogy okos. Chardon mondta, és ő is okos, vagyis tudja, mit beszél. – A szép szőke nő kedvesen mosolygott. – Azt is mondta, hogy maga nagyon energikus, és én azt nagyon tisztelem egy nőben.

Éva fanyarul elmosolyodott. Nem érezte megtiszteltetésnek, hogy energikusnak tartják. Ragaszkodott ahhoz, hogy ő életunt – ifjú intellektuelek nagy része már-már szégyelli, hogy életrevaló.