A nyomozónő 18.

A család védelme

Egy nagyon kedves olvasóm, Farkasné Vera emlékére, aki még a kórházban is azon idegeskedett, hogy ellopták tőle a nyomozónő két részét.

Drága Vera!

Megdöbbentem, amikor nem te válaszoltál az üzenetemre és lesújtott a hír, hogy már nem vagy velünk. Az egyik leglelkesebb olvasóm voltál, minden posztomhoz hozzászóltál, sokszor beszéltünk chaten is.... mindenről....

Hiányozni fogsz!

1.fejezet

Hétfőn reggel Jane Forrest Hargitai, Magyarország legismertebb nyomozója, kipihenten lépett be az irodája ajtaján. Mivel nem volt folyamatban lévő ügyük, úgy gondolta, hogy egy nyugodt, csendes nap elé néz majd. De a reményei abban a pillanatban szerte foszlottak, amikor megpillantotta ott Elődöt, az egyik TEK-est, akit Zoltán rakott be a csapatukba, nem is olyan régen.

– Jó reggelt! – biccentett felé tisztelettudóan a fiatal férfi.

– Az csak tőled függ, hogy jó lesz-e – szúrta oda Jane, miközben az asztalához sietett. Kihúzta a bőrfoteljét és ledobta rá magát.

– Beszélhetnénk? – kérdezte Előd.

– Nem nagy kedvem van hozzá, de mondjad, mit szeretnél!

– A tudomásomra jutott, hogy velem nem számolsz a későbbiekben.

Jane összeráncolta a szemöldökét és hunyorogva a vele szemben álló embert nézte.

– Fuss neki még egyszer, és fogalmazd át ezt a mondatot, úgy, hogy én is értsem!

– Nem tartasz igényt a munkámra a csapatodban.

– Ki csicsergett neked ilyeneket? – vetette közbe a nő, bár sejtette a választ.

– Az most mindegy is!

– Nagyon nem mindegy, hogy kitől hallottad.

– Jók az információim?

– Mondhatnám, hogy nem, de az hazugság lenne.

– Értem – bólintott komoly arccal. – Megtudhatom, hogy miért nem akarsz a csapatodban látni engem?

– Órákig sorolhatnám. Meddig érsz rá?

– Végül is munkaidőben vagyok – húzta ki az asztaltól a Jane-el szemben lévő széket.

– Nem mondtam, hogy leülhetsz – mordult rá a nyomozónő.

Elődöt ez meglepte, de szó nélkül visszatolta a széket a helyére, és szúrós tekintetét Jane-ébe mélyesztette.

– Nem tartom magamat rosszabb nyomozónak, mint amilyen Ági vagy Robi, épp ezért nem értem, hogy nekik miért van helyük a csapatban, és nekem, miért nincs?

– Az egyik oka pont ez – bökött a férfi felé a jobb mutatóujjával.

Előd értetlenül nézett rá.

– Bejössz az engedélyem nélkül az irodámba, és számonkérsz, hétfő reggel…

– Én nem számonkérlek…

– Közbevágsz, amikor beszélek – emelte meg a hangját a nő. – Ez olyan mértékű tiszteletlenség, amilyet nem tűrök el, még a csapatom tagjaitól sem, nemhogy egy újonctól!

– Elnézést! – vágta magát vigyázzba Előd.

Jane arra számított, hogy dühösen kirohan majd, de ehelyett a férfi csak állt ott felszegett fejjel, a háta mögé rakott kezeivel, és magyarázatot várt a feltett kérdésére. A nő első gondolata az volt, hogy hagyja ott ácsorogni, míg Előd meg nem unja, de egy perc elteltével, elvetette ezt az ötletet. Semmi kedve nem volt a férfi arcát nézni további hosszúra nyúlt percekig, ezért felállt.

– Na, akkor én most megkávézom – indult meg kifelé, majd az ajtóból egy pillantást vetett hátra, hogy Előd követi-e, de ő nem mozdult. – Hú, de hosszú lesz ez a nap, ha nem ölnek meg senkit – dünnyögte az orra alatt, majd kilépett az irodából és elindult a folyosó vége felé, ahol a csapatának az asztalai voltak. Jane elsétált a nyomozók mellett, majd elfordult jobbra és a balján lévő lifthez lépett.

– Jane – hallotta meg a háta mögött Robinak, Bea barátjának, a hangját.

A nyomozónő lehunyta a szemét egy pillanatra és hosszan kifújta a levegőt.

– Gyilkoljanak már meg valakit! – esdekelt alig hallhatóan.

– Válthatnánk pár szót?

– Miért is?

– Azt mondtad, hogy hétfőn jelentkezzem nálad…

– Pontosítsunk! – fordult felé. – Irodát mondtam.

– Tudom, de ott bent volt Előd, ezért úgy gondoltam… – de látva Jane szigorú tekintetét, inkább elnyelte a mondat végét. – Megvárlak az irodádban – kezdett el hátrálni, majd megfordult és elsietett.

Jane egy mély levegőt vett és beszállt az épp megérkező liftbe. Megnyomta a földszint gombját, majd nekidőlt a felvonó falának és lehunyta a szemeit. Váratlanul megállt a lift és kinyílt az ajtó.

– Forrest, pont téged kereslek – lépett be Egon.

– Ne már! – hajtotta bele a jobb tenyerébe a fejét Jane. – Alszanak ezek a gyilkosok, vagy az elmúlt években mindet lecsuktam?

– Hogy mondod? – ráncolta össze a szemöldökét a férfi.

– Mit akarsz te is tőlem, hétfőn, kora reggel?

– Van ez a Hős utcai… – kezdett bele Egon, de Jane esélyt sem adott neki, hogy végigmondja. Megiramodott kifelé és az épp bezáródni készülő, két liftajtó között, kiugrott a felvonóból.

– Forrest! – hallotta a háta mögött Egon üvöltését, de ő csak rohant lefelé a lépcsőn. Aztán fél emelet megtétele után megtorpant és a levegőt sűrűn kapkodva hallgatózott. Érzékelte, ahogy megállt az alatta lévő emelten a felvonó és Egon szitkozódva benyitott a lépcsőházba. Jane leguggolt és szorosan a falhoz simult, nehogy a férfi meglássa, hogy ott bujkál.

– Hova a picsába tűnt ez el? – dühöngött Egon, majd becsapta a lépcsőház ajtaját és visszament a lifthez.

Jane leült a lépcsőre és vett pár mély lélegzetet, hogy csillapítsa erős szívdobogását. Hosszú percek kellettek, mire normalizálódott a légzése.

– Ilyen nincs, hogy már egy emeletet sem bírok lefutni – bosszankodott. – Hogy a francba öregedtem meg ennyire? – tápászkodott fel. Megmozgatta elgémberedett lábait, majd bicegve elindult lefelé. A földszintre érve kilesett az ajtón, majd mikor nem látta ott Egont, elindult a büfé irányába. Vett egy kávét, majd megállt a fal mellett és lassan elkortyolgatta. Közben az embereket figyelte, akik sietve közlekedtek egyik irányból a másikba. Jó páran odaköszöntek neki, de ő csak egy biccentéssel fogadta azokat. Mivel a legtöbbjükről fogalma sem volt, hogy kicsoda, így azt sem tudhatta, hogy tegező vagy magázódó viszonyban vannak-e. Bár azt sejtette, hogy a rendőrség berkein belül nem magázódnak, de mérget nem mert volna venni rá. Ráadásul a nevükkel sem volt tisztában, így, ha odamentek volna hozzá, azt sem tudta volna, hogy szólítsa őket. Azt viszont nagyon is jól tudta, ha mogorva ábrázattal csak feléjük bólint köszönésképpen, akkor senkinek eszébe nem jut odamenni hozzá.

– Hát te meg mit ácsorogsz itt? – lépett oda mellé szinte a semmiből Misi, a boncmester.

– Bujkálok.

– Hol? Itt, ahol mindenki lát? – mutatott körbe.

– Ettől hülyébb helyet nem is találhattam volna, mi? – mosolyodott el Jane.

– Hát nem igazán! – nevette el magát Misi. – Ha gondolod, gyere le velem a boncterembe, ott simán el tudsz bújni valamelyik hűtőben.

– Fűtsél be és lemegyek! – kuncogott a nő.

– Forrestet nem láttátok? – ordította el a földszinten magát Egon, mire Jane teljesen behúzódott Misi elé, nehogy a nyomozó észrevegye.

– Értem már! – sóhajtott fel Misi.

– Ő csak az egyik a sok hülyéből, aki megtalált ma reggel – mondta Jane és közben igyekezett minél kisebbre összehúzni magát.

– Ezt add csak ide! – vette ki a nő kezéből a kávés poharat a boncmester és gyorsan megpördült.

– Hé! – háborgott Jane.

– Csitt! – mordult rá a válla felett Misi. – Fent van az irodájában – kiáltott oda Egonnak, majd a szájához emelte a kezében lévő poharat és úgy tett, mintha inni készülne belőle.

– Kösz, doki! – intett oda neki a nyomozó, majd gyors léptekkel a lifthez ment és beszállt.

– Gyere! – szólt oda Jane-nek és megindult a lépcső irányába.

A nő követte.

– A kávéd – nyújtotta vissza a poharat. – Nem ittam bele.

– Most az sem érdekelne, ha megiszod – vette el Jane.

– Miért kerülöd Egont? – érdeklődött Misi, miközben lefelé tartottak.

– Egyszerűen csak nincs kedvem hozzá – vonta meg a vállát Jane.

– Ettől nyomósabb érvvel is előállhatnál, ha már hazudtam miattad.

– Nem emlékszem, hogy kértelek volna rá – szúrta oda a nő.

– Hű, de tüskések vagyunk ma reggel – jegyezte meg Misi és megállt. – Lehet, hogy jobb lenne, ha inkább visszamennél és a büfénél bujkálnál tovább.

– Jól van, bocsi – kért bocsánatot kislányos ábrázattal. Még a fejét is kissé oldalra biccentette, amitől a boncmester elnevette magát.

– Tele vagy meglepetéssel, te nő – rázta meg a fejét és továbbindult.

Néma csendben tették meg az utat a boncteremig. Jane a folyosón megitta a kávéját, majd beöltözött és bement Misi után.

– Mi történt? Mesélj! – firtatta Misi, miközben magára igazította a kötényét.

– Segítek! – lépett oda mögé Jane és megkötötte.

– Mi az oka, hogy a hullák társaságát előnyben részesíted az élőkkel szemben? – faggatta a patológus.

– Elegem van az élőkből.

– Kicsit bővebben?

– Sokat beszélnek és faszságokat csinálnak, amiből nekem kell kirángatnom őket.

– Csak nem Renátóra gondolsz?

Jane hallgatott, amit Misi beleegyezésnek vett.

– Mit csinált már megint?

– Kilopatott egy gyanúsítottat a kórházból és a haverja megölte.

– Ez a Kiss István ügy? – kérdezett rá, majd felvette a szájmaszkját és elindult a hűtő irányába.

– Az – sóhajtott egy mélyet Jane. A falnál álló asztalhoz ment és felült rá. Misit nézte, aki pár pillanattal később, egy holttestet maga előtt tolva, megjelent a helyiségben.

– Hol a hulla? Mert nálam nincs.

– Ha mindent jól csináltak, akkor az már sehol sincs.

– Ezek szerint jártál a helyszínen – állapította meg a férfi.

– Segítsek átrakni? – mutatott a fém asztalra Jane, ami mellé odatolta a halottat.

– Nem kell – rázta meg a fejét, majd gyakorlott mozdulatokkal, pillanatok alatt áthelyezte, a nagyobb darab hullát. – Ha nincs holttest, akkor nincs gond – foglalta össze egy mondatban, miközben kicsomagolta a boncasztalon fekvő testet.

Jane, mikor meglátta az előbukkanó arcot, leugrott az íróasztalról és odarohant. Idegesen kezdte el, lefelé rángatni róla, a fekete zsákot.

– Inkább ne segíts, jó? – próbálta meg eltolni onnan Misi.

– A jó büdös francba már! – kiáltotta Jane. – Mikor került ő be hozzád?

– Talán tegnap éjszaka – vonta meg a vállát a patológus. – Miért?

– Hogy halt meg?

– Honnan tudnám, Jane? Ha nem tűnt volna fel, most kezdem a boncolást.

– Kié az ügy?

– Balogh Erviné. Miért, ismered az áldozatot?

– Igen. Az egyik besúgóm felesége volt a Hős utcából.

Misi elvette a mellette lévő mappát és széthajtotta.

– Az áldozat neve Kolompár…

– Annabella.

– Az – bólogatott Misi.

– Ha végeztél a boncolással, küldd át nekem is! – mondta kissé parancsoló hangnemben Jane és kirohant a boncteremből. Az előtérben letépte magáról a védőruházatot, majd a lifthez szaladt és felment vele arra az emeletre, ahol az irodája volt. Ahogy kiszállt a liftből azonnal a csapatához rohant, de az asztaluknál nem volt senki.

– Ezek meg hova a francba lettek? – dühöngött, majd az útját Zoltán irodájához vette. Bekopogott, de a választ meg sem várva belépett. Nagyon meglepődött, mikor nem találta ott a férfit. – Hova tűnt mindenki? – tárta szét a két karját, majd megindult a saját irodája felé. Ledöbbent, amikor belépve, ott találta Elődöt, aki még mindig ugyanúgy, ugyanott állt, ahol hagyta. – Csak te nem tudtál felszívódni? – morgolódott az orra alatt.

Előd egy szót sem szólt és meg sem moccant, csak a szemével követte a nőt, aki az asztalához ment és levetette magát a székébe. Előhúzta a telefonját, de hiába nézte, fogalma sem volt róla, hogy melyik az az ikon, amivel meg tudja találni Pálmát.

– Hol a fenében van az a szar? – háborgott.

– Segítsek? – érdeklődött csendesen Előd.

Jane ráemelte a tekintetét és már nyitotta is a száját, hogy beszóljon valami epéset a mindig okoskodó férfinak, de közben eszébe jutott, hogy rajta kívül most senki sem tudja megtalálni a mostohalányát.

– Meg tudod nézni, hogy hol van Pálma? – fordította felé a készüléke kijelzőjét.

– Természetesen – vette el tőle a telefont és nyomkodott rajta párat, majd visszaadta. – A büfében van.

– Ezt, hogy csináltad? – ugrott fel a székéből Jane és a férfihoz ment.

Előd felpöccintette a megnyitott appot, majd rálépett a „Lokátor” ikonra.

– Ha ide belépsz és kicsit lejjebb görgeted, akkor feladja a neveket, rámész a Pálmáéra és már ott is van a fényképe, valamint a neve alatt, hogy hol van, milyen távolságra tőled.

– Ebből honnan tudod, hogy a büfébe van?

– Mivel az irodád tájolása nyugati irányú…

– A lényeget!

– Az épület azon részén csak a büfé van.

Jane hunyorogva a férfit szuggerálta, aki kezdte egyre kínosabban érezni magát.

– Mikor rád vártunk Robival, bejött Bea és elhívta őt a büfébe – ismerte be a férfi. – De ha követnéd az appon az útvonalat, elvinne Pálmához – tette hozzá gyorsan, majd pár másodperces szünet után, kiegészítette a mondandóját még egy szóval. – A büfébe.

– Értem – bólintott a nyomozónő, majd a telefonnal a kezében, visszament az asztala másik oldalára.

– Figyelj, főnök… – lépett egy lépéssel közelebb Előd és megfogta az ott lévő szék támláját. – Engedd, hogy bizonyítsak! Vagyok olyan jó, mint bárki.

– Tudom – értett vele egyet Jane. – Viszont azzal is tisztában vagyok, hogy sosem fogsz egy nőt elfogadni felettesednek.

– Ezzel azért vitába szállnék.

– És ezzel be is igazolódott az, amit mondtam.

– Azért, mert nem értek egyet veled valamiben, még nem jelenti azt, hogy nem fogadlak el felettesemnek és nem adom meg a tiszteletet.

A beszélgetésüket halk kopogás zavarta meg.

– Van egy olyan érzésem, hogy megérkezett a következő páciens, így erre a témára térjünk már vissza később – zárta le a maga részéről, majd kiszólt, hogy szabad.

Előd viszont nem mozdult.

– Zavarok? – érdeklődött Robi.

– Nem, gyere csak! Mi már végeztünk.

– Akkor maradhatok? – kérdezte Előd.

– Egyelőre, igen – egyezett bele Jane.

– Meddig?

– Az tőled függ – válaszolta a nő, majd a kezével intett neki, hogy leléphet.

Előd csak egy egészen aprót bólintott, majd sarkon fordult és halkan távozott.

– Hallgatlak! – emelte Robira a szemeit Jane.

– Gondolkodtam azon, amit szombaton beszéltünk – vágott rögtön a dolgok közepébe a férfi.

– És?

– Nem mindig értek egyet a módszereiddel…

– Akkor miért is vagy itt?

– Hadd fejezzem be!

Jane egy mélyet sóhajtott, majd a jobb könyökével megtámaszkodott a fotelja karfáján és a homlokát a tenyerébe hajtotta.

– Mit vétettem, hogy ma üldöz a balsors? – suttogta.

– Szóval nem mindig értek egyet, de nem is az én feladatom, hogy felül bíráljam a döntéseidet és kritikával illessem a munkádat.

– Hosszú lesz még, Robi? Mára egy okostojás elég volt.

– Csak annyit akarok még mondani, hogy ugyanúgy, ahogy a csapatod többi tagjában, bennem is, ezer százalékig megbízhatsz.

– Ennyi? – húzta fel kérdőn a szemöldökét a nő.

– A lojalitásommal kapcsolatban pedig…

– Ó, ne már! – hunyta le a szemét Jane.

– Én is a végsőkig kiállok melletted.

– Bea tanította be neked ezt a szöveget? – emelte meg a fejét a nyomozónő.

– Nem – bizonytalanodott el egy pillanatra. – Miért?

– Mert ez nagyon úgy hangzott, mint egy előre megírt, betanult szöveg.

– Jane, én tényleg úgy gondolom, hogy…

– Képesnek érzed magadat arra, hogy egy szó nélkül teljesítsd a parancsaimat, még akkor is, ha azok nincsenek teljesen összhangban a te értékrendeddel?

– Igen – mondta Robi, némi hezitálás után.

– Nem győztél meg! – állt fel Jane és elindult az ajtó irányába.

– Főnök, kérlek, adj egy esélyt, hogy bizonyítsak! – ment utána a férfi.

– Jó, kapsz – fordult vissza a nyitott ajtóból. – Csak ma ne szólj többet hozzám! – közölte vele és kilépett a bejáraton.

– Köszönöm, főnök – követte Robi. – Nem fogsz csalódni bennem…

– A ma ne szólj többet hozzám mondat melyik része nem volt világos? – vetette hátra a válla felett.

– Egyik sem.

Jane hirtelen megtorpant, mire Robi beleütközött.

– Vagyis minden szó világos volt. Elnézést! – lépett egyet hátra.

– Tartsd meg a két lépés távolságot! – mutatta fel két ujját a nő.

– Rendben, főnök! – bólintott Robi és hátralépett még egyet.

Jane egy utolsó pillantást vetett a férfira, majd továbbsietett a csapatához. Megállt a legszélső asztal előtt és végignézett rajtuk.

– Na, hogy ment? – súgta Bea a szerelmének.

– Legközelebb valaki más írja meg a szöveget neki! – szúrta oda Jane a szőke nőnek, majd a többiekhez fordult. Épp csak szólásra nyitotta a száját, amikor kitárult a lift ajtó és Egon jelent meg az emeleten.

– Óh, hogy a jó ég áldja már meg ezt a hétfői napot! – dühöngött a nyomozónő.

– Végre, hogy megtaláltalak, Forrest!

– Egon, ha egy szót is szólsz hozzám, esküszöm, kiugrom az ablakon – tartotta elé a tenyerét, megállítva ezzel a férfit.

– Azt azért szívesen megnézném, de mivel szükségem van a segítségedre, így le kell mondanom erről az élvezetről.

– Nem segítettünk neked már eleget, mikor a „bika” nevű drog után nyomoztál?

– Pont azért vagyok most is itt.

– Tudod mit? Nem kell megköszönnöd a segítséget, csak tűnj el a közelemből!

– Nem megköszönni jöttem, hanem újabb szívességet kérni.

– Azt a hálátlan fajtádat – háborodott fel Jane. – Mit gondolsz, innentől kezdve mi fogjuk megoldani az összes ügyedet?

– Ez még mindig ugyanaz az ügy – lengette meg a kezében lévő aktát.

– Mi mindent a kezedbe adtunk, ha elbasztad, akkor az már a te sarad.

– Az ügyben lett egy újabb halott – hagyta figyelmen kívül Jane megjegyzését.

– Az a te bajod, nem a miénk.

– Kolompár Annabella – mondta ki a nevet, mire minden tekintet rászegeződött.

– Te honnan tudsz erről? – támadta le Jane.

– Ezt akartam a liftben megbeszélni, de ezek szerint már értesültél róla.

– Az meg kicsoda? – ráncolta össze a szemöldökét Robi.

– A Hősből a Ricsi felesége meghalt? – kérdezte döbbenten Pálma.

– Igen – mondta egyszerre Jane és Egon.

– Mivel nem én mondtam neked és még nagyon friss, szinte meleg az ügy, ezért újra megkérdezem, hogy te, honnan tudsz erről? – méregette Egon szúrós szemekkel a nőt.

– Láttam a holttestet.

– Hol?

– Felsétált ide és elmondta, hogy meghalt – felelte komoly arccal Jane.

Mindenki döbbenten rákapta a tekintetét.

– Ne legyetek már hülyék! Mégis hol láthattam volna máshol, mint a boncteremben, Misinél. Pont ezt akartam közölni veletek, amikor ez a nagy tudású belibbent ide – legyintett hanyagul Egon felé, majd odafordult hozzá. – Arra viszont kíváncsi lennék, hogy te honnan is tudsz róla?

– Ervin hajnalban felhívott és elmondta.

– Miért téged hívott?

– Mert én vezetem a nyomozást a „bika” nevű drog által meghaltak ügyében.

– Annabellának mi köze is van ehhez? – reagált most először Patrik.

– Azt valószínűsítjük, hogy az ölte meg őt is.

– Ez baromság! – vágta rá Pálma.

– Ennyi idő alatt kész sincs a toxikológia – replikázott rá Zita.

– Még nincs is – ismerte el Egon.

– Akkor honnan veszed, hogy a „bika” miatt halt meg? – kérdezte Bea.

– Kihallgattuk a szemtanúkat, akik egytől egyig Annabella őrjöngéséről számoltak be és páran látták, hogy előtte valamit beadott magának.

– Annabella nem volt drogos – állt ki a nő mellett Pálma.

– A férjét kihallgattátok? – érdeklődött Jane.

– Kit?

– Az élettársát… – de nem jött a szájára a név.

– Ricsit – sietett a mostohaanyja segítségére Pálma.

– Nem tudtuk, ugyanis nem találtuk a helyszínen és a szomszédjai sem tudták megmondani, hogy hol tartózkodik.

Ági, Előd és Robi felváltva, attól függően, hogy éppen ki beszélt, a nyomozók között kapkodták a tekintetüket. Mivel nem ismerték a két Hős utcai romát annyira, mint a többiek, így nagyon hozzászólni sem tudtak, ezért csak némán figyeltek.

– Adtatok ki körözést ellene? – érdeklődött Jane.

– Még nem.

– Miért is nem?

– Mert előtte egyeztetni akartam a kapitánnyal, de mivel ő ma nincs, így csak te maradtál.

Jane a főkapitány irodája felé kapta a fejét, de annak az ajtaja továbbra is zárva volt.

– Tényleg, hol van Zoltán? – fordult oda a csapatához.

– Egy nap szabadságot vett ki.

– Szabadságot? – csodálkozott el a nyomozónő. – Ő sosem szokott szabadságra menni, egy napra meg főleg nem.

– Fontos dolga van – nyomta meg egyesével a szavakat Pálma.

Jane tisztában volt vele, hogy ebből neki értenie kellene, hogy miért is nincs bent, de most mégsem tudta, hogy mi az oka a főkapitány távollétének.

– Hallottad, a főnök ma szabadságon van – szólt oda Egonnak és a maga részéről lezártnak tekintette a dolgot. – Mivel Edmund már elmondta, amit akartam Annabellával kapcsolatban, így mindenki mehet a dolgára.

– Senki nem megy sehova – emelte meg a hangját Egon. – Mindenki jön velem szépen a Hősbe.

– Minek mennénk? Most mondtad, hogy nincs kiadva körözés, gondolom, akkor házkutatásid sincs.

– Ezt a részét majd te intézed! – bökött egyet Jane felé.

– Én? – csodálkozott el.

– Igen.

– Hogy intézném én? – nézett rá tágra nyílt szemekkel.

– Úgy, ahogy eddig is.

– Eddig sem…

– Eddig sem szívesen segítettünk neked – vette át a szót Pálma, még mielőtt a mostohaanyja száját olyan mondat hagyná el, amiből Egon rájöhetne, hogy nem is emlékszik a munkájának erre a részére.

– Azt vettem észre – húzta el a száját. – De közvetve ez a ti ügyetek is, mivel ezek a te besúgóid voltak – mutatott rá Jane-re.

– Több bosszúságot okoztak, mint amennyi segítséget kaptam tőlük.

– Az már a te bajod, ha ilyen embereket alkalmaztál.

– Te is az én bajom vagy, pedig nem is én alkalmaztalak – szúrta oda Jane.

Egon csak nyelt egyet. Nem akart bunkón visszaszólni, mert most tényleg szüksége volt a nyomozónő segítségére. Mivel Zoltánt nem találta bent és közvetlen alatta Jane állt, így máshoz nem fordulhatott. Ráadásul ő egyedül nem mert volna kimenni a Hős-be, még nappal sem, Jane és a csapata viszont többször is járt már ott.

– Most még friss a nyom, el tudunk indulni rajta – győzködte a nyomozónőt. – Napok múlva már hiába megyünk ki.

– Megyünk? – kérdezett rá Bea.

– Igen, ti meg mi.

– Magyarul, be vagy szarva és nem mersz kimenni egyedül – fordította le Kristóf.

– Ha ki is megyek, nekem szart se fognak mondani, ha nincs ott Jane.

– Ebben van valami – értett egyet vele Zita.

Jane egy mélyet sóhajtott. Ebben a pillanatban, a háta közepére sem kívánta ezt a gyilkosságot. Egész reggel azért imádkozott, hogy történjen már valami, hogy kimenjen terepre és megszabaduljon a rajta nyűglődő emberektől, most viszont nem akart kimozdulni a kapitányságról.

– Szedd össze az embereidet és lent találkozunk! – adta ki a parancsot a nyomozónő helyett Patrik.

– Forrest? – emelte rá a tekintetét Egon.

– Bár semmi kedvem hozzá – jegyezte meg a nő –, de tíz perc múlva lent találkozunk.

– Rendben – biccentett egyet a férfi, majd megfordult és elindult a lift irányába.

– Ugyan, Edmund, nem kell megköszönni – szólt utána Jane, de a férfi úgy tett, mintha meg sem hallotta volna. Miután elindult lefelé a lifttel, a nyomozónő a csapatához fordult. – Megmondanátok, hogy mi most mégis mi a fészkes fenéért kerültünk bele ebbe az ügybe? Volt egy nyugodt… – egy pillanatra elhallgatott és a szemeit először Elődre, majd Robira emelte. – Szóval volt egy félig nyugodt reggelünk, amit nem egy hullával nyitottunk. Erre most lett egy ügyünk, amit egyszer már félig megoldottunk és lepasszoltunk annak, aki a nyakunkba varrta. Most meg van egy hullánk meg egy visszaadott fél ügyünk.

– Tartozunk annyival neki, hogy kiderítjük, miért és hogyan halt meg – felelte Pálma.

– Esetleg te tartozol nekik – szúrta oda Jane, a Lillafüreden történtekre célozva, amikor a mostohalánya felbérelte Ricsit, hogy fotózza le őt és az apját, ahogy a vízesésnél romantikáznak és adja el egy újságnak a fotót. – Én, tudtommal, jól megfizettem őket minden egyes információért.

– Túl jól is – jegyezte meg Zita, mire Pálma rosszallóan csettintett egyet a nyelvével.

– Mivel úgysincs semmi dolgunk, így mi lenne, ha kimennénk Egonékkal és besegítenénk nekik? – vetette fel Patrik.

– Nincs nagy kedvem hozzá, de menjünk, ha már megígértük – indult el a lift irányába Jane.

– És a házkutatási parancs? – szólt utána Robi.

– Oda, ahova most megyünk nem kell – válaszolta meg Bea.

– A magyar törvények értelmében… – pontosított Előd, mire a nyomozónő megállt és dühösen hátrafordult.

– Szóltál valamit?

– Nem kell mindenhova – vágta ki gyorsan a férfi.

– Na azért! – morgolódott Jane és továbbindult.

– Ez igazán szép mentés volt – veregette hátba mosolyogva Kristóf Elődöt, majd kikerülte és a főnöke után sietett. Mivel a liftbe ennyien nem fértek be egyszerre, így két csapatra oszlottak. Először a nők szálltak be, majd miután megérkezett a másik lift, a férfiak.

– Hol is van most Zoltán? – érdeklődött Jane, amint elindultak lefelé.

– Most mentek ki a csehekhez a babaprojekt miatt – válaszolta Pálma.

– Ja, amit Renátó intézett – jutott eszébe.

– Igen, az – bólogatott Pálma.

– Zoltán gyereket akar? – kérdezte döbbenten Zita.

– Nem öreg már egy kissé hozzá? – csúszott ki Ági száján.

– Ez az információ nem publikus – jegyezte meg Jane. – Kérem, diszkréten kezelni!

– Úgy fogjuk – ígérte meg a többiek nevében is Bea.

– Ti jól vagytok? – fordult oda a szőke nőhöz Jane.

– Szuperül – mosolyodott el. – Nincsenek reggeli rosszulléteim, ha nem csináltam volna tesztet, nem is tudnám, hogy terhes vagyok.

– Majd lesznek – dünnyögte az orra alatt Pálma.

– Nem biztos, hogy olyan hányós lesz, mint te – reflektált rá azonnal Jane. – Amúgy Bea, te most miért is jöttél velünk? – szegezte a kérdést a szőke nőnek. – Nem kellene terepre jönnöd, főleg egy ilyen fertőbe nem.

– Most mondtam el, hogy nincs semmi bajom.

– Nem is lesz, mert amint mi kiszálltunk a földszinten, te szépen visszaliftezel.

– Ne csináld már ezt, Jane! – kérlelte Bea.

– Te is nagyon jól tudod, hogy a Hős tele van drogosokkal. Más se hiányozna most, minthogy egy belőtt megszúrjon a saját tűjével.

– Minket szurkálhatnak, mi? – morgolódott továbbra is Pálma, de Jane figyelmen kívül hagyta a megjegyzését.

– Nem lesz semmi bajom. Hadd menjek! – győzködte Bea.

– Szó sem lehet róla. Miután mi kiszálltunk, irány az emelet – mutatott felfelé az ujjával.

– Ne csináld már!

– Hullához majd jöhetsz, a Hősbe nem! Ez parancs!

Bea arcán látszott, hogy mennyire nem tetszik neki, de visszaszólni a főnökének nem mert, így amint a többiek kiszálltak, megnyomta az emelet gombját és visszament.

Jane-ék a parkolóban az egymás mellett álló két Audihoz siettek, amiknél már ott voltak Egonék.

– Mi, mikor fogunk ilyen jó kis kocsikat kapni? – mutatott rá a két Q7-re a nyomozó.

– Majd akkor, ha normálisan dolgoztok és nem velünk oldatjátok meg az ügyeiteket – közölte Jane és beült jobb előre az Audiba. Pálma beugrott a kormány mögé, a két női nyomozó pedig bepattant hátra. Alig csapták be az ajtókat Pálma már indított is és kitolatott a parkolóból.

– El nem tudom mondani, hogy mennyire nincs kedvem most ehhez az egészhez – jegyezte meg Jane, amint elindultak a Hős utca felé.

– Tartozunk ennyivel Annabellának.

– Ne kezd megint, Pálma!

– Ő mindig normális volt és tudtommal nem drogozott. Ebből következik, hogy nem is lőhette be magát, vagyis megölték.

– Ha te most komolyan ezt logikáztad ki, boncolási jegyzőkönyv és toxikológiai vizsgálat nélkül, úgy, hogy még csak egy jelentést sem láttunk, akkor menten kirúglak a csapatomból.

– Mikor rájössz, hogy igazam van, akkor meg visszaveszel?

Jane hunyorogva a mellette ülő mostohalányát figyelte. Ő, tőle tényleg jobban ismerte a Hős utcai romákat és ebből adódóan jobban tisztában is volt a velük kapcsolatos dolgokkal. Ha valóban nem drogozott, akkor nem valószínű, hogy pont most akarta volna elkezdeni és főleg nem a „bikával” nyitott volna. Már ha tényleg azt találja meg a toxikológia vizsgálat a vérében.

– Véleményem szerint azért halt meg – folytatta némi szünet után Pálma –, mert belemártotta magát a Margit-féle ügybe – tett célzást arra a Hősben élő nőre, aki felajánlotta a segítségét nekik, majd nem sokkal később a „bika” nevű drog hatására életét vesztette. Előtte viszont Annabellán keresztül eljuttatott egy levelet nekik, amiben megnevezte a terjesztőket.

– Tegyük fel, hogy igazad van! – tűnődött el egy pillanatra Jane. – Akkor nekünk mi közünk is az egészhez? Az ügyet visszaadtuk Egonnak. Innentől kezdve az ő baja, ha a tanúk meghalnak.

– Annak idején sokat segítettek a nyomozásaidban. Tartozunk neki annyival, hogy…

– Emlékeim szerint búsásan meg lettek fizetve a segítségért, úgyhogy ne gyere nekem ilyen maszlaggal. Örülök, hogy van egy kis nyugi, a hátam közepére sem hiányzik egy döglött drogos ügy. Úgy meg főleg nem, hogy van egy drogosztályunk is, akik segíthetnek nyomozni az ügyben.

Pálma erre már nem válaszolt. Magában elismerte, hogy részben igaza Jane-nek, de ő mégis úgy érezte, hogy tartoznak annyival Annabellának, hogy előkerítik a gyilkosát. Mert arról szentül meg volt győződve, hogy a roma nő nem egy egyszerű drogtúladagolásban halt meg, hanem megölték.

A Hős utcába érve Pálma felhajtott a két háztömb között lévő üres területre és leállította a kocsit.

– Ez most komoly? – intett előre a kezével Jane.

– Most mi a problémád? – sóhajtott egy mélyet Pálma.

– Te tényleg itt akarsz leparkolni?

– Miért? Te is itt szoktál – vágott vissza a mostohalánya.

Jane első felindulásból meg akarta válaszolni, de hirtelen eszébe jutott, hogy ott ül a kocsiban Ági is, akinek fogalma sincs róla, hogy ő amnéziás és ezt nem is akarta felfedni előtte.

– Ő a főnök, így oda parkol, ahova akar – sietett a segítségére Zita.

Pálma egy dühös pillantást vetett a vörös hajú nőre, majd morgolódva kiszállt a kocsiból.

– Kösz – szólt hátra Jane.

Megvárták a többieket, majd együtt elindultak az épület irányába, ami inkább hasonlított egy kihalt városban lévő horrorfilm díszletére, mint gyerekes családok otthonára. Jane a fejét leszegve haladt az emberei mögött. A tekintete össze-vissza cikázott az előtte lévő területen. A szemével a földből kiálló injekciós tűket kereste, mert nem szeretett volna egybe is belelépni. Hangos lábdobogást hallott maga mögött, mire megtorpant és hátrakapta a fejét. Egon futott felé a csapatával.

– Várj meg, Forrest! – intett oda neki.

– Mi van, Edmund? Kerget a tatár?

– Marha vicces vagy – húzta el a szája szélét.

– Én a helyedben nem futkorásznék itt, mert a végén belelépsz egy drogos tűjébe és zombivá válsz – mutatott le a földre Jane.

A férfi váratlanul megállt, mire Olivér, a társa, lendületből nekiszaladt és fellökte. A nyomozónő alig tudott elugrani, nehogy ráessen a férfi.

– Baszd meg, Oli! – kiáltott rá dühösen Egon, aki a könyökére támaszkodva próbálta magát felnyomni a sárból.

– Bocs, főnök! – termett mellette a nyomozó és hóna alá nyúlva igyekezett felállítani. – Nem szándékos volt, csak olyan váratlanul álltál meg előttem…

– Pofa be! – torkolta le, mire Olivér azonnal elhallgatott.

– Ezt szépen megcsináltad – mutatott végig a sáros öltözékén Egon.

– Én tényleg nagyon sajnálom – mentegetőzött.

– Még jó, hogy ilyen gyors a reakcióidőm – jegyezte meg Jane. – Más se hiányzott volna a mai napomból, minthogy te alád kerüljek.

– Most inkább hallgass el, Forrest!

– Menj, öltözz át! Megvárunk! – intett a nem messze parkoló kocsik felé Patrik.

– Nincs másik ruhám – kiáltott rá úgy, mintha ő tehetne a történtekről.

– Egyáltalán nincs, vagy csak a kocsiban nincs? – szólt be neki Zita.

– Itt nincs – ordította Egon.

– Én a helyedben nem üvöltöznék – látta el jó tanáccsal Jane. – Még a végén azt hiszik, hogy be vagy drogozva és rád hívják a készenlétieket.

– Kurvára vicces vagy, Forrest!

– Te meg rohadtul koszos, úgyhogy azt ajánlom, hogy ne menj túl messzire tőlünk, mert azt fogják hinni, hogy itt laksz – jelent meg gúnyos mosoly a szája szegletében, majd megfordult és a lába elé nézve, elindult a lépcső irányába.

– Tényleg nagyon sajnálom, főnök – hallotta a háta mögött Olivér újabb bocsánatkérését, amire a felelet csak egy morranás volt.

Egon megszaporázva a lépteit Jane után lódult, közben megpróbálta egy zsebkendővel letisztítani a ruháját, de csak még jobban elkente magán a koszt. Annyira belemerült a tisztogatásba, hogy nem vette észre, amikor a nyomozónő megállt a lépcsőnél és hátulról nekimenve, Pálmának lökte őt, akinek el kellett kapnia a mocskos falat, nehogy hasra essen.

– Hé! – kiáltott fel.

– Ő volt! – mutatott a háta mögé Jane.

– Baszd meg, Egon! – állt neki a férfinak. – A faszért nem tudsz a lábad elé nézni.

– Nem estél el, akkor most mi a problémád?

– Az, hogy meg kellett fognom ezt a mocskos falat, amin ki tudja mi a jó ég is van.

– De finnyásak vagyunk már. Akkor én mit szóljak? – bökött saját magára.

– Az már a te igénytelenséged, hogy ilyen ruhában vagy, de ha csak a közelembe mersz így jönni, akkor szájba leszel baszva.

– Pálma, kérlek! – szólt rá Jane. – Beszélj több tisztelettel egy kollégával!

– Ez egy idióta, nem kolléga – vágta rá, majd dühösen megindult felfelé a lépcsőn.

Jane száját egy mélyről jövő sóhaj hagyta el. Megrázta a fejét, majd a mostohalánya után indult, de alig ment pár lépcsőfokot, a sarka beleütközött Egon lábába, ami által elvesztette az egyensúlyát. Mivel attól tartott, hogy elesik, elkapta Pálma karját, aki lépett felfelé a következő fokra, így nem tudta megtartani magát és hátraesett, neki Egonnak, a férfi pedig a mögötte igyekvő csapatának, akik, mint a dominó potyogtak le a lépcsőn egymás után. Előd szuper gyorsan reagált a történésekre. Elkapta Jane bal karját, aki jobb kézzel Pálmát fogta, így ők ketten megmenekültek attól, hogy leguruljanak a lépcsőn.

– Mi a franc volt ez? – állt neki a mostohaanyjának Pálma.

– Egon itt loholt a nyakamban és megakadt benne a lábam – védekezett Jane.

– Erre engem rántottál le?

– Inkább, mint leessek.

– Ja, essünk le ketten.

– Hála Elődnek, egyikünk sem esett le – intett a férfi felé Jane.

– Jó a veszély felismerő képességem – villantott rájuk egy mosolyt.

– Én a helyedben ezek után bevenném a csapatunkba – vetette oda a mostohaanyjának Pálma, miközben elhaladt mellette. – Neki köszönhető, hogy nem abban a kupacban fetrengünk – mutatott le Egon csapatára, akik átkozódva próbáltak felkecmeregni a földről.

– Igazad van – értett egyet vele Jane. – Felvettelek a csapatomba és kinevezlek Edmund elleni villámhárítónak. Nem engedheted karnyújtásnyi közelségbe, mert csak bajt hoz ránk – közölte Előddel, majd kikerülte és Pálma után indult.

Mire az emeletre értek már Egon csapata is mögöttük volt.

– Te teljesen megbolondultál, Forrest? – állt neki dühösen a nőnek.

– Én a helyedben itt sem kiabálnék – tett egy kört a jobb mutatóujjával Jane. – Mert ezek fenyegetésnek veszik az ordibálást és ha vasvillával kirontanak, az lesz a legkevesebb bajod, hogy leestél a lépcsőn.

Egon rémülten kapta hátra a fejét és miközben körülnézett, közelebb húzódott a nyomozónőhöz, mintha tőle várna valamiféle menedéket.

– Előd, miért is alkalmaztalak? – fordult oda hozzá Jane.

– Nem hittem főnök, hogy komolyan gondolod – nézett rá csodálkozva.

– A csapatomba akarsz tartozni?

Alig ejtette ki a kérdést, a férfi már oda is ugrott közéjük és durván eltolta Egont a nő közeléből.

– Na azért! – biccentett egyet Jane, majd az emeleten megindult Ricsiék lakásának az irányába.

– Neked teljesen elmentek otthonról, Forrest? – ordított a nő után Egon, mire kinyílt a vele szemben lévő egyik ajtó és egy agyontetovált, kigyúrt roma gyerek lépett ki a gangra, a kezében egy hatalmas késsel.

– Mi a faszt üvöltözöl itt, more? – vicsorgott rá.

Egonban megfagyott a vér. Tágra nyílt szemekkel kezdett el hátrálni. Jane előkapta az igazolványát és feltartotta a férfi elé.

– Menjen vissza a lakásba, jó ember! Egyikünknek sem hiányzik a balhé.

A férfi végignézett a folyosón lévő, nagy létszámú rendőri jelenléten és lassan elkezdett visszafelé hátrálni.

– Te meg kussoljál! – bökött a késsel Egon felé, majd bement a lakásba és bezárta maga mögött az ajtót.

– Most már világos, miért érted meg ilyen jól magadat velük – szúrta oda Jane-nek.

– Befogtad, vagy hívjam ki az embert?

Egon morgolódott még egy ideig az orra alatt, majd megindult a nyomozónő csapata felé. Igyekezett Jane közelében lenni, de Előd minden egyes alkalommal a háta mögé parancsolta. A nyomozónő egyenesen Ricsi lakásához ment és megállt az ajtó jobb oldalán. Pálma a bal oldalához lépett, majd megemelte ökölbe szorított kezét és bedörömbölt. Várt egy kicsit, majd miután nem kapott választ, újra megismételte. Jane közben elővette a telefonját és kikereste belőle Ricsi számát, de hiába hívta, az ki sem csengett. A nyomozónő ezután kissé hátradőlt és belesett az ablakon. Épp szólni akart Pálmának, hogy nincs a lakásban senki, amikor egy hangos reccsenést hallatva, a mostohalánya berúgta az ajtót.