– részlet –

Fordította Fodor Zsuzsa

jelenkor

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
Terézia Mora: Auf dem Seil
Luchterhand Literaturverlag, München, 2019

A mű fordítását
a Goethe Intézet támogatta.

Copyright © 2019 by Luchterhand Literaturverlag,
a division of Verlagsgruppe Random House GmbH,
Munchen, Germany
Hungarian translation © 2022 Fodor Zsuzsa
Magyar kiadás © 2021 Jelenkor Kiadó, Budapest
A Jelenkor Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.

Borítóterv © Tillai Tamás

Elektronikus kiadás
ISBN 978 963 518 099 8

Felelős kiadó Sárközy Bence
Felelős szerkesztő Csordás Gábor
A szöveget gondozta Darida Benedek
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Elektronikus verzió:
eKönyv Magyarország Kft.
Elektronikus könyv Nagy Lajos

0.

Prológus

Boldog vagyok, mi más lehetnék?

Darius Kopp a kert közepén állt, a virágágyás és az olajfák közötti szabad területen, és felnézett a vulkánra. Ilyenkor, kora reggel a kert még nyirkos és sötét volt, de odafent már előbújt a nap. A felhők nyakfodorrá húzódtak össze a hegy körül, a kúp tisztán látszott. Hosszú, fehér füstcsík szabadult el belőle, és kifelé, a tenger fölé lebegett. A vulkán látványa kora reggel és bármely más napszakban: ezt nem lehet elrontani.

Amikor Gabriella, mint minden nap, hat előtt tíz perccel kinézett az ablakon, Kopp még mindig ott állt. Az asszony kinyitotta az ablakot, és jó reggelt kívánt.

Már fent vagy, az jó, akkor még van rá időd. A hármasban villanykörtét kell cserélni, és a konnektor is lóg.

Nyolc körül el kell indulnom, felelte Kopp.

Erről beszélek.

Még le se zuhanyoztam. Kopp ezt már nem mondta. De később sem zuhanyozott le. Csak az arcát, kezét, hónalját mosta meg. Ennyi idő alatt meg sem melegedett a víz. Borotválkozás: mindig, mert ha nem, később Gabriella úgyis felszólítja rá. Ő tudja, mi illik, mikor mit kell tenni, és feladatának érzi, hogy megmondja Koppnak is. Ez többnyire jól is van így, hiszen az ő háza, az ő hazája, és senki nem ismeri ki magát nála jobban (legalábbis Darius Kopp biztosan nem). Olykor persze fölösleges, ne adj’ isten, gyámkodás is, amit mond, de szemet hunyunk fölötte. Még egyszer: ő itt a főnökasszony. Kopp tehát most is engedelmeskedett, és még reggeli előtt kicserélte a villanykörtét. Sajnos kiderült, hogy a lámpa zárlatos, és az új körte is azonnal kidurrant. Kopp káromkodott (halkan).

Kiment a konyhába, és közölte Gabriellával, hogy rossz a lámpa. Gabriella éppen reggelit készített a kettes és a hatos apartmanban lakó két családnak. Vajon azért volt mogorva, mert a tej megbőrösödött, vagy csak koncentrált?

Hát akkor vegyél egy újat. Az ipermercatóban azt is lehet kapni. Amikor elhozod az élelmiszereket.

Elég lenne egy új foglalat, a búrája még jó.

Te értesz hozzá.

De ma úton leszünk Francescóval.

Na és?

(Az ipermercato 10-ig nyitva van. Tehát még ma fogom elintézni, nem pedig holnap vagy soha.)

A konnektorral mi van?

Még nem csináltam meg.

Hát akkor csináld meg!

Még nem is reggeliztem.

Csak két csavar.

Egyáltalán van itthon hozzávaló csavar?

Honnan tudjam én azt?

Kopp meg volt győződve róla, hogy nincsenek megfelelő csavarjaik, tehát csavart is kell vennie.

Gabriella erre már nem mondott semmit, bement az étkezőbe. Kopp a konyhában maradt, és megette (állva, kézzel), ami a vendégeknek szánt reggeli elkészítése után az asztalon maradt.

A konnektort már nem tudta megcsinálni indulás előtt. Gabriella elhúzta a száját, de nem szólt. A vendégek halló- és látótávolságon belül voltak. Darius Kopp barátságosan odaintett nekik, amikor elhajtott. Az egyik nő visszaintegetett.

A boldogság érzése visszatért, amint becsukódott mögötte a kapu, és végleg vele maradt, amikor a keskeny utakon az Agriturismótól az autópálya felé zötyögött. Jobbra és balra terméskő falak, vesszőkerítések vagy egyszerűen bozót. Egyszerre csak egy jármű fér el, de vannak kitérők, ahova félre lehet húzódni. Az egyik ilyen kitérőben, egy magyaltölgy alatt állt valaki, megvárta Koppot, és odabiccentett neki. Ismerjük egymást? Lehet, hogy csak ő ismer engem. A fizetőkapuig fél óra, pontosan érkezett. Ott várakozott a szemerkélő esőben, a dízelbűzben, amíg Francesco be nem futott.

Francesco Verla, más néven Tedesco valamivel több mint egy éve a Monti Sartorius egyik kráterének pereménél talált rá Darius Koppra. A hegyi állomásnál, ahol az átlagos halandóknak véget ér a túra, Kopp az alacsonyan függő felhők és a szitáló eső oltalmában addig járt ide-oda a kihűlt láván a kráterek peremén és az ösvényeken, míg szem elől nem tévesztette a többieket (turistákat, idegenvezetőket), pontosabban, mert ez volt a cél, amíg azok szem elől nem tévesztették őt. Volt valami dolga, amihez egyedül akart lenni. Hónapokig kóválygott ezért a kontinensen, közben végérvényesen tönkrement, a pénzt, hogy ide eljusson, Athénban kérte kölcsön egy nőtől. Sokáig nem tudta, mitévő legyen, aztán egy csapásra megvilágosodott. Elhunyt felesége hamvait becsomagolta egy (szintén kölcsönkapott) hátizsákba, és meg sem állt, amíg fel nem jutott az Etnára. Az Etna derekáig, ameddig a turisták legálisan feljuthatnak. Ott az alacsonyan úszó felhők és a szemerkélő eső oltalmában addig járt ide-oda, amíg eléggé egyedül nem érezte magát. Hogy aztán megállapítsa, sokkal kevésbé van felkészülve, mint ahogy egy kalandornak illik, aki egyedül akar megmászni egy működő vulkánt. Nem volt nála GPS, csak egy olcsó mobil (azt is kölcsönkapta, mint ahogy egy ideje mindent kölcsönkapott). Annak (hasznavehetetlen) segítségével bolyongott órákon át a ködben, azt sem tudta, hogy felfelé, lefelé vagy oldalirányban-e. Így persze nem találsz semmit. Arra már a hegyi állomáson rájött, hogy az, amit vad álmaiban elképzelt, nem lehetséges: hogy van egy nagy kráter, odamész, és ünnepélyesen belehajítod a múltadat. De ezzel, ezzel a végtelenül sok görgetegkővel és köddel sem érhette be. Kell, hogy legyen egy hely, ahová visszatalálhat, különben kár volt megtennie ezt a hosszú utat, akkor a hamvakat mindjárt…

Ugyancsak megkönnyebbült, amikor visszatalált egy útra. Erről aztán már nem tért le, addig ment hegynek fel (mert, mint kiderült, a ködben lefelé vándorolt), amíg egy útjelzőre nem bukkant. Monti Sartorius, állt rajta, közben a felhők is felszakadoztak kissé, valamivel több fény jutott a tájra, benne az ösvényre. Elgyalogolt egy nyírfaliget mellett, föl, egy kis kráter pereméig, ahol egy villámsújtotta fa állt. Ez az a hely. A felhők most még gyorsabban vonultak, fény, árnyék, fény, árnyék, a szél ide-oda tolta a ködfelhőket, míg szabaddá nem vált a kilátás a Messinai-szorosra. Semmi kétség. Ez a megfelelő hely. Kopp leguggolt, és előszedte a hátizsákból az urnát, anélkül hogy tekintetét levette volna a felvillanó, majd a felhők mögött megint eltűnő kilátásról. Óvatosan leemelte a fedelét, és egy ideig nyitva hagyta. A szél kifújt belőle egy csipetnyi hamut. Később Kopp kissé megbillentette az urnát, aztán egy kicsit jobban, míg csak az egész tartalma ki nem pergett belőle, és nem maradt semmi, ami nem úgy nézett ki, mintha mindig is a hegyhez tartozott volna.

Hogy ez meddig tartott, nem lehet tudni, úgy magába merült, hogy értelmetlen lenne időről beszélni. Világos volt, amikor elkezdte, és még mindig világos volt, amikor észrevette, hogy már nincs egyedül. Egy turistacsoport tűnt fel a háta mögött, aztán már mellette, másoknak is tetszett a hely, le akarják fényképezni a kilátást. Kopp felegyenesedett, és Francescóval találta szemben magát, aki rámosolygott. Kopp még a kezében tartotta az urnát. Úgy csinált, mintha nem látná a közvetlenül előtte álló férfit, visszadugta az urnát a hátizsákjába, és sietős léptekkel már éppen távozni akart, de Francesco nem hagyta magát lerázni, egyre csak mosolygott, és végül meg is szólította Koppot. Előbb angolul, de mihelyt Kopp megszólalt, németre váltott.

Csodálatos barátságunk kezdete. Azért hívnak Francesco Tedescónak, mert tizenhat évig Ditzingenben éltem, s azóta korrekt vagyok, mint egy német. Pontosan tudta, mi játszódik le Koppban, és felajánlotta neki, hogy leviszi a terepjárójával, van még benne egy szabad hely. Kopp fáradt volt, és beleegyezett, csak címet nem tudott megnevezni, hova vigye.

Nincs hol aludnod?

Hát, úgy néz ki, hogy nincs.

Így került Gabriellához.

Ennek már több mint egy éve. Elmúlt egy húsvét, mire ő és Gabriella egy pár lett, és egy karácsony, mire kihűlt a kapcsolatuk, most pedig nemsokára megint húsvét lesz. Kosztot és kvártélyt kapott (cserébe) azért, hogy elvégezze Gabriellának a szükséges javításokat és beszerzéseket, a zsebpénzét pedig sofőrként keresi meg Francesco vállalkozásánál, az Etna-Toursnál.

Az aznapi vendégek: egy egyedülálló nő (müncheni tanítónő), egy házaspár egy kislánnyal és egy apa a fiával. Kopp vezetett, Francesco beszélt. Ők voltak a második terepjáró a kocsisorban, előttük az „aknakereső jármű” (egyikünk sem tapasztalta meg a háborút, mégis valamennyien ismerjük a szót), mögöttük még két jármű. Off-road az 1951-es láván. A kitöréskor 170 millió köbméter láva ömlött ki, és kis híján elpusztította Milo és Fornazzo településeket. Azóta már én is el tudnám mesélni mindezt, de újoncként abban a kiváltságos helyzetben vagyok, hogy nem kell semmit mondanom.

Az első megálló az 1971-es kitörésben megsemmisült drótkötélpálya-állomás a völgyben. Francesco felment a vendégekkel a lávadombra, Kopp a többi sofőrrel együtt a kocsiknál maradhatott, és nagyokat szippanthatott a friss, kő- és hószagú levegőből. Ebben az évben több volt a hó, mint az előző évnek ugyanebben az időszakában. A turisták közül a nők valami nem belátható helyet kerestek, ahol pisilhetnének, de nem találtak, vagyis nem jót találtak, Kopp és a többi sofőr szégyenlősen nevetgélve elfordult, és ekkor történt.

Amikor Kopp egy fél fordulatot tett a saját tengelye körül, egy kicsi, túl vékonyan öltözött nővel találta szembe magát. A nő megállt mögötte, le akarta engedni a lófarkát, hogy kivörösödött fülét legalább egy kevés haj melegítse, ekkor fordult meg Kopp, és a tekintetük találkozott.

Dari.

Míg a haja lassan, tincsenként kiszabadult, és a vállára omlott. Kopp egy pillanatig csak az aláhulló hajat látta lassított felvételben, és ahogy a nő ajka hang nélkül „Dari”-t formál. Később újra ráfókuszált, és az egész alakot látta. Mögötte egy másik nő állt, egy magasabb szőke, szemlátomást együtt voltak. A szőke nőt Kopp nem ismerte. De a kicsi sötét hajút igen.

Mikor találkoztunk utoljára? Két vagy három évvel ezelőtt? Érzésem szerint több lehet. Húsz év után viszontlátni a húgát. (És ha ötven lenne? Az már elképzelhetetlen.)

Darius Kopp felesége két, nem, már három évvel ezelőtt halt meg, ő nem sokkal később megszakította a kapcsolatot a családjával. Valakinek kicsúszott a száján egy mondat, benne, hogy „talán jobb is így”, mire ő felállt, és távozott, de előtte még közölte, hogy most el kell mennie, és el is búcsúzott, ahogy kell. Mikor tűnhetett fel a húgának? Nem Kopp születésnapján, amikor csak egy SMS-t írt neki. Talán a sajátján, egy fél évvel később. Hány éves is most? 49 – 14 = 35. Még mindig túl nagy a korkülönbség.

Darius, szólalt meg Marlene, Darius Kopp húga. Mit csinálsz itt?

Kopp mosolyra húzta a száját, és lassan megvonta a vállát. (Hiszen látod.) A fejével jelzésszerűen hátrafelé intett, a dzsipek, a többi sofőr felé.

Marlene pislogott. Mint egy kismadár. Úgy is nézett Koppra. Mintha felváltva, hol az egyik, hol a másik szemével tenné. A csoportok és az idegenvezetők éppen eltűntek a görgetegkövekkel borított területen, a völgy félig betemetett állomása mögött. A Marlene mögött álló szőke nő utánuk nézett. Amint eltűntek, feladta, és most újra a testvéreket figyelte.

Marlene írisze olyan, mint egy zöld és kék pontokból álló kaleidoszkóp. Nehéz belenézni. Marlene a bátyját bámulta, amíg rá nem jött, hogy neki kell beszélnie, ha azt akarja, hogy ne legyen csend.

Mint kiderült, hamar észrevették, hogy elment. Darius Kopp anyjának egy héttel az övé után van a születésnapja. Mivel Kopp nem jelentkezett, Marlene felhívta, ahogy illik, de az általa ismert számon nem vette fel senki. Úgyhogy elővette a lányát, Lorét, aki néhány héttel azelőtt Berlinben járt, és azt állította, hogy a nagybátyjánál töltötte az éjszakát. Marlene persze ezt egy percig sem hitte el, ismerem Lorét, mert ismerem magamat, valami félig-meddig ismerősnél lehetett, jó esetben, de Marlene nem bánta volna, ahogy persze máskor sem, ha Lore most az egyszer, kivételesen igazat mond. Elővette tehát a lányát, megkérdezte, milyen volt Darius bácsikájánál, mire a csitri azt felelte: jó. Amikor Marlene rákérdezett a részletekre, azt mondta: mit tudom én már. Amikor Marlene erősködött, hogy ezúttal kivételesen mondja meg az igazat, visszaszólt: Hagyjál békén, tulajdonképpen mi a fenét akarsz tőlem? Ő, Marlene hónapokon át nagyon aggódott, de mindenki (???) azt mondta: Darius felnőtt ember, törődj bele, én is kénytelen vagyok beletörődni.

Ezzel befejezte a történetét, és megint a bátyjára nézett. Most megint ő következett volna, hogy mondjon valamit, de egyetlen mondat sem jutott eszébe. (Első gondolata: hogy megvédi az unokahúgát. Kijelenti, hogy tényleg nála volt. Miért? Csak úgy. Alig ismeri, egyszerűen csak sajnálja. Erre sem tud magyarázatot. Miért sajnálja? Egyszerűen csak így van.) Végül azt mondta:

Egy évvel Flora halála után indultam el.

Marlene szeme megrebbent, talán utánaszámolt, megpróbált egy pontot találni az időben. Kopp hozzáfűzte:

A feleségem.

Tudom, mondta Marlene.

Lassan egyértelművé vált, hányadán állnak, így aztán Marlene arcára ki is ült a düh. Ami nála abban nyilvánul meg, hogy elfehéredik. És ő? Nem bírta visszafogni magát, rátett még egy lapáttal:

Nem akarsz részt venni az idegenvezetésen?

És közben a mögötte álló szőke nőre mosolygott.

Ez már több volt a soknál, Marlene szeme megtelt könnyel.

Basszus, mondta szipogva.

Odalépett Kopphoz, és átölelte, fejét a bátyja mellkasához szorította. Kopp ott állt, a szőke nőre mosolygott, lassan kezd kínossá válni a helyzet, a nő nem is mosolygott vissza rá. Marlene közben erősen a mellkasába fúrta a fejét, olyan sokáig, hogy kénytelen volt reagálni. Au!

Marlene elengedte, az arca most már kipirult. A vendégek és az idegenvezetők már visszafelé jöttek a kráterektől. A másik három dzsip sofőrje kivált a csoportból, és visszament a járművéhez.

A Marlene mögött álló szőke nő magához ragadta a kezdeményezést. Előrébb lépett, és kezet nyújtott:

Szervusz, Daggi vagyok. Dagmar. Közös üzletünk van. Marlenének és nekem. Sokat hallottam már rólad.

Kopp érezte, hogy elpirul. De ha most valaki megkérdezné, miért, nem tudnám megmondani. Vagy mégis. Dühös vagyok. De ezt már képtelen lennék megmagyarázni.

Francesco is megérkezett a terepjárója utasaival, Marlene szerencsére már elengedte a bátyját. Kopp odébb lépett, kinyitotta a dzsip összes ajtaját, és ugyanazzal a lendülettel beszállt, odabiccentett Marlenének és a barátnőjének, és becsukta a sofőrülés melletti ajtót. Klakk.

Nézte a húgát az oldalsó ablakon át: ahogy ott áll, ahol hagyta, és bebámul rá, míg ez a Daggi karon nem fogta, és oda nem vezette a saját terepjárójukhoz.

Ismered?, kérdezte Francesco.

Egy régi szerelmem, felelte Kopp.

(Az isten szerelmére, miért? Én sem tudom. Mintha lassan valami méreg szivárogna belém. Mintha erőszakkal felébresztenének.) Félig lehunyt szemmel vezetett a következő megállóhelyig.

Megállás, kiszállás, a csomagtartót kinyitni, szétosztani a jégbarlang meglátogatásához szükséges felszerelést. A gyerekeknek segíteni felvenni a sisakot, a felnőtteknek biztosítókötelet, sisakot, zseblámpát adni. És valahol itt van Marlene. A csendes szivárgás megszűnt, most olyan volt, mintha mellkasa kis fémes üregében valami nagy fémtárgy gurulna ide-oda.

Miután mindent kiosztott, Kopp visszaült a terepjáróba, és minden pillanatban várta, hogy a húga felbukkanjon az oldalsó ablaknál. Ő ilyen, nem adja fel, addig rágja az ember máját, amíg el nem éri, amit akar, vagy úgy hajba nem kaptok, hogy nagy dérrel-dúrral távozhat. De Marlene nem jött. Úgy látszik, mégis elment a többiekkel a barlangba. Kötélen leereszkedik a föld alá, zseblámpával bevilágít ide meg oda, a végén megint feljön. Talán éppen úgy, ahogy ez a Daggi tanácsolta neki. Mi a fenét művelsz? Mi a fenét művelek? A húgod megtalált, nem, újra találkozott veled, na és? Mi a baj ezzel? Magam sem tudom. Lehet, hogy nemsokára azt mondom: semmi, de egyelőre még meg vagyok döbbenve. Elvette a visszatérőktől a felszerelést, és visszatette a kocsiba anélkül, hogy akár csak egyszer felnézett volna.

A harmadik megálló ott volt, ahol a villámsújtotta fa áll. Azóta, hogy ott hagyta a hamvakat, Darius Kopp nem ment fel a kráterhez. Mindig lent marad az úton a terepjáróval. Ott ül, és lelki szemeivel látja a villámsújtotta fát, tisztán látja, mögötte a Messinai-szoros, lába előtt a porózus vulkanikus talaj. Már egyáltalán nem gondolok rád, mint személyre nem. Néha, erre a helyre. Őrzök róla egy képet a memóriámban, kitörölhetetlenül.

De persze, ahogy annak lennie kellett, Marlene ezúttal megjelent. Megkopogtatta az utasoldali ablakot, Kopp kérte, hogy szálljon be. Marlene beült Francesco helyére.

Ne haragudj, mondta. Eléggé fel voltam dúlva az előbb. Hogy váratlanul megtaláltam a bátyámat. Ráadásul ott, ahol a legkevésbé számítottam rá.

(És hol számítottál volna rá? Ne kérdezd meg.)

Mit csinálsz itt? Most itt élsz?

Nagyon úgy fest.

Jól érzed magad?

Igen.

Hol laksz?

Nem messze innen.

Marlene összeszorította az ajkát. Nem messze innen, nem messze innen.

Jól megy a sorod? Itt?

Igen, mondta Kopp.

A szüleink, mondta Marlene, a hangja valamivel élesebb lett, jobban artikulált, a szüleink jól vannak. Apa… egészséges. Anya pedig megbékélt a sorsával. Nem kell még többet levágni a lábából.

Kopp bólintott. Az jó.

Én pedig, mondta Marlene egy kicsit még hangosabban, én is jól vagyok. Daggival nyitottunk egy szalont. Jól megy… A gyerekek is jól vannak. Nem szeretnek iskolába járni, és egyikük sem tudja, mi akar lenni. Nincs mit tenni.

(Hány évesek lehetnek tulajdonképpen? A lány már tizenhat? És a fiú? Tizenkettő vagy tizenhárom?)

Ültek, és nézték a néznivalókat: az utat, a fákat, egy kis havat a vulkanikus kőzeten, egy másik terepjárót. Mindjárt a kezemre teszi a kezét, mindjárt átölel, mindjárt könnyekben tör ki, ő ilyen, azzal a kicsi, kemény karjával úgy a nyakamba csimpaszkodik, hogy fáj.

Vagy nem. Nem kizárt, hogy ő is változott valamennyit az elmúlt években. Egy darabig némán üldögéltek. Aztán Marlene mesélt még a közös nyaralásukról Daggival. Hogy hol laknak (Taorminában), milyen a szálloda (kellemes, kicsi), mivel töltik az időt. Darius Kopp bólintott, mintha mindezt már tudná. Aztán már jöttek is vissza az első vendégek a kráterektől, idő előtt. A nyári ruhás nők voltak, dideregve, nevetgélve, az ösvényen a letaposott havon egyensúlyozva. Egy másik terepjáró utasai. Utána aztán már jöttek a Kopp járművében utazó gyerekek is, beengedte őket a kocsiba. Marlene ott maradt az anyósülésen. Mit akarhat? Bármi volt is az, Francesco megjött, kinyitotta az utasoldali ajtót, rámosolygott Marlenére és azt mondta, indulnának tovább, karja invitáló mozdulatával mutatta, hova szálljon ki, és Marlene kiszállt.

Francesco éppenséggel nem volt elragadtatva, amikor Kopp közölte vele, leboltolta Davidéval, hogy ő viszi el Kopp vendégeit ebédelni az Agriturismóba, Kopp pedig visszaviszi a szállásukra Davide vendégeit, akik csak félnapos túrára fizettek be. De mit tehetett Francesco, csak nem fog hosszú vitába bonyolódni a vendégek előtt, meg különben is, tényleg mindegy. Fő, hogy mindenki időben eljut a megfelelő helyre.

Kopp elfuvarozta Davide vendégeit az autóikhoz, illetve a szállásukra, leparkolta a dzsipet, átült Gabriella autójába, és elhajtott az ipermercatóhoz. A parkolóból írt egy SMS-t Gabriellának, hogy mégiscsak el tud menni vásárolni, nem küldene-e neki egy bevásárlólistát.

Abban a pillanatban, amikor elküldte az üzenetet, rájött, hogy mennyire rosszul tette. Azért nem volt nála a bevásárlólista, meg a pénz sem a vásárláshoz, mert mindkettőt csak akkor kapta volna meg, ha elviszi a vendégeket az Agriturismóba, és segít Gabriellának felszolgálni.

A belém hasító félelem. Valóságos hőhullám. Félsz a nőtől, akinek a házában élsz. Na, most végre kimondtam.

Kezdetben – mikor kezdődött, mintha mérhetetlenül régen történt volna, pedig csak egy éve – kezdetben a nő dédelgette, mintha hét éve magányosan kuksolt volna egy szigeten, arra várva, hogy az istenek a partjára vessék Kopp hajóját. Két lánya hűtlen apja elhagyta, mondván, „végre élni” szeretne. Most Milánóban van a hülyéje. Gabriella mindjárt az első este elmesélte mindezt, mintegy bemutatkozásképpen, Gabriella vagyok, a férjem elhagyott, te érted ezt? Gyertyákat gyújtott, a haja, a foga csillogott. Nem fogta vissza magát, őt is kifaggatta a feleségéről, Francesco mindent elsöprő érvként rögtön elmesélte neki a hamvakat: ez az a férfi, be kell fogadnod. Gabriella etette, az ipermercatóban vett neki új ruhákat a hosszú úton elnyűtt, vagy menthetetlenül elpiszkolódott sajátjai helyett. Végül is nem kerül semmibe. Levágta a haját, és megkérte, hadd borotválja meg, a nagyapját és az apját is mindig ő borotválta, és Koppnak csakugyan egyik régi álma vált valóra, hogy valaki megborotválja. Az asszony igazi borotvakéssel és jó szagú szappannal megborotválta, kuncogva fölé hajolt, a végén meg szeretkeztek, mint egy kiszámítható, mégis szívesen nézett szerelmes filmben. Egy szép nő, a negyvenes évei közepén, cseppet sem prűd, Koppot eléggé megdöbbentette a saját gyönge teljesítménye. Eleinte kezdeti nehézségekre hivatkozott, később azt mondta: megkopott a fényem, öregszem. A nő persze azt gondolta, ez azt jelenti, hogy ő az, aki öregszik, túl öreg, túl kövér vagyok, két gyerek után, ő pedig hiába bizonygatta: nem, nem, nézz rám! Az én hibám. Azóta Gabriella már hisz neki, vagyis belátta, hogy amit a férfi bemutatott neki, az annyi, amennyit valójában nyújtani tud, többet nem, és azóta elég zsémbes. Kapaszkodunk a nap szép pillanataiba. A napfelkeltébe, a hegy, az olajfák látványába. Vagy a tenger közelségébe. Bár meg kell beszélnem, ha le akarok menni a tengerhez. A kocsi Gabrielláé, és tulajdonképpen miért nem kérdezed meg, nem akarok-e én is lemenni a tengerhez? Mintha lenne időm a tengerhez járni. Hiszen valakinek dolgoznia is kell. És egy nappal később, mosolyogva, hogy most, hogy már van saját keresete Francescónál, nem akar-e ő is beszállni a koszt- és szálllásköltségbe? Dehogynem, mondta ő. Gabriella 300-at kért, baráti ár, de ez nem sokáig lesz így, mert még mindig van valamennyije, amit félretehet, és tudom, hogy ez böki Gabriella csőrét. Utoljára két hónapja szexeltünk, azóta dühös.

Éppen ezen a ponton jutott megint eszébe a húga, és émelyegni kezdett. Üres a gyomra. Muszáj ennem valamit.

Átkutatta a zsebeit, ami 12 eurót és néhány centet eredményezett. Ebből egy pizza biancára, némi mortadellára és paradicsomra futja. A kocsiban volt még egy palack víz. A maradék pénzből még kijött egy egyszerű lámpafoglalat, azt is megvette, de közben már megint égett a szegycsontja. Megveszed a foglalatot, hogy legyen valami, ami esetleg kiengeszteli Gabriellát, pedig nem akarod, nem akarod, hogy ki kelljen engesztelni, mégsem tudod egyszerűen otthagyni a foglalatot.

Az ennivaló felét mindjárt a volán mögött ülve betömte a szájába. Könnyen és szívesen befalta volna az egészet, de visszafogta magát, hogy maradjon valami, amit magával vihet a tengerhez. A tank szerencsére tele volt. (Gabriella tankja. Na és?)

Nem volt pontos terve, valahova majd csak eljutunk. Ezúttal egy nyaralótelepre, amelyet vagy Lampanellának, vagy máshogy hívnak. Április elején még eléggé kihalt. Gabriella fehér kocsija volt az egyetlen a strand nyáron egyébként reménytelenül alulméretezett parkolójában. A parkolótól kőlépcső, illetve a magasra nőtt gyomnövények között gyalogösvény vezetett le a partra. Kopp az ösvényen indult el, amely a hivatalos strand melletti partszakaszhoz vezetett. A sziklás szakasz némely zugát vécének, vagy szemétlerakó helynek használták. Kopp kiválasztott egy sziklát, amely közel volt a tengerhez, elég nagy és tiszta volt ahhoz, hogy egy kövér ember rajta piknikezzen.

Pizza bianca, mortadella, paradicsom. Mintha utoljára ennél ilyet. Ezt most tényleg nem tudhatod. De elképzelheted. Ez a partszakasz undorító, de úgy is lehet nézni, hogy inkább a szép részeket látja az ember. A lába előtti mélyedésben kagylótörmelék és apró, ép félkagylók. Egy citromsárga félkagyló és egy lazacszínű. Egy lecsiszolódott kerámiadarab. Feltehetően, illetve biztosan nem antik. És természetesen egy széttaposott félliteres pillepalack. Kopp a kocsiban felejtette a vizét. Sebaj. Egyél még egy kis paradicsomot!

Egy darabig nem gondolt semmire. A tenger, a légmozgás, a neszek. Valamivel lejjebb egy megfeneklett lélekvesztő hevert a parton. Megannyi ott hagyott, rozsdamarta ladik. Valakinek el kéne vontatnia őket. Hajótemetők.

Többször a roncsra nézett, aztán ismét elfordította a tekintetét, mielőtt észrevette volna, hogy az előtte lévő sziklán, a nézőpontja jóvoltából a hajó törzsével összeolvadva, ül valaki. Egy öregember, piros kötött sapkában. Mindkét kezével átkulcsolta az egyik térdét, a lábfeje a levegőben kalimpált. Úgy ül ott, mint egy fiatal lány.

Egy másik ember jelenléte megint beindította az időt. Hány óra lehet? Fél négy. És megint a hasfalába bokszoló rémület. Nem ott vagyok, ahol ígéretem szerint lennem kellene, de Gabriella még nem hívott, ami azt jelenti, hogy tud róla. Túláradó, természetes kedvessége, amikor megismerkedik valakivel (és a kíváncsisága: mesélj el nekem mindent!), Marlene agyafúrtságával találkozott, aki, ha kell, ki tudja matekozni, mi az ábra. Lehetséges, hogy Marlene Francescót is a bizalmában fogadta, vagy Francesco kifaggatta, aztán továbbadta Gabriellának, mindegy, hogy történt, feltételezhetjük, hogy mindenki mindent tud, mert ez így megy itt. Normális körülmények közt a csoport már továbbmehetett az Agriturismóból az utolsó állomásra, az Alcantara-szurdokhoz, de talán Marlene nélkül, aki még mindig ott ül és rá vár. Kinézi belőlük. Daggiba helyezzük minden reményünket, aki valamelyest értelmesnek tűnik, talán rávette Marlenét, hogy adja meg az elérhetőségeit, különben meg folytassák a nyaralást, mintha semmi, vagy legalábbis semmi világrengető nem történt volna.

Hirtelen kellemetlen rothadásszag csapta meg Darius Kopp orrát. Az ürülék, a szemét, maga a tenger eleven és holt teremtményeivel. Hirtelen semmi sem jó már. Felbukkan valaki, aki ismeri a régi nevedet, és egy csapásra minden megkérdőjeleződik. Tulajdonképpen mit csinálsz itt? Mióta és meddig még? Jól érzed itt magad? Igen, minden rendben. Nők vesznek körül, mint mindig. Sosem értettétek, mit eszem rajta, hát, sok mindent felsorolhatnék, de mondjuk ezt az egyet: tőle nem kellett félnem.

(Miről beszélsz, bátyó/fiam? Mi ez a marhaság, hogyhogy nem kellett félned, kitől félsz, egyáltalán miért félsz, felnőtt férfi vagy, ebbe nekem is bele kell törődnöm.)

Semmi értelme. Mit jössz nekem mindig ezzel?

És Gabriella?

Már régen kereshettél volna magadnak valami saját helyet. Francesco biztos segítene, de világéletedben tunya voltál. A címered nem lenne más, csak egy gyaloghintó. Körülötte esetleg szőlőlevelek. Ez az igazság. És most? Marlenét ki lehet bekkelni, de aztán még mindig itt van Gabriella. Az első másfél hónap mesébe illő volt. De mostantól csúnya dolgok fognak következni, érzem.

Már rég jóllakott, de mivel a kenyérből maradt még három falat (odaadhatta volna a halaknak, de eszébe sem jutott, ehelyett:) a fogával letépett belőle egy darabot. Nem volt elég nyál a szájában, csak kínnal-keservvel tudta lenyelni. A kenyérdarab fájdalmasan küzdötte le magát a nyelőcsövén. Megpróbált káromkodni, de nem ment, megmasszírozta a szegycsontját, de attól csak fokozódott a fájdalom. Ököllel a mellkasára csapott, de nem használt. Nagy, fekete-vörös forróság áradt szét benne. Milyen ostoba helyzet! Csak nem fulladok meg egy mocskos strandon egy pizza biancától!

Vizet?

A piros sapkás öregember állt mellette, és egy félliteres vizespalackot nyújtott felé. Szemlátomást már ivott belőle, hiányzott valamennyi, és zsíros ujjlenyomatok voltak láthatók rajta. Kopp megrázta a fejét, de közben már nyúlt is a palackért. A keze síkos volt a verejtéktől. A nyelés keserves, és még valamivel fájdalmasabb volt, mint addig bármi, de már sikerült, tudott nyelni. Már jobb. Megint kapok levegőt.

Grazie, mondta Kopp, és visszaadta az öregnek a maradékot (nem volt sok).

Szívprobléma?, kérdezte az öregember erős német akcentussal.

Kopp rámeredt.

Az öreg női fejkendőt viselt a nyakában. Látod és tudod, honnan van neki.

Az öregember valóban német volt. Itzehoe-ból. Negyven évig egy optikai üzletet vitt Cataniában. A negyvenegyedikben meghalt a felesége, ez az előző év januárjában történt, áprilisban pedig nála diagnosztizáltak gyomorrákot.

Nem volt senkim, aki ápolt volna. Hát nem így képzeltem.

De életben maradt, mint látható. A gyomrának már csak a felső negyede van meg, de van, akinek ennyi sincs. Piros kötött sapkája alatt mintha már újra nőne a haja. És mi a te történeted?

Három éve megözvegyültem, és egy éve itt élek.

Úgy néz rám, mint aki azt hiszi, ugratom.

Tényleg?

Igen.

Hol laksz?

Palazzolo Olivetóban.

Nem mond neki semmit. Egy név a több ezer között.

Hol dolgozol?

A turizmusszakmában.

Egyedül élsz?

Nem.

A nő szicíliai?

Igen.

Ő, a maga részéről nem a saját elhatározásából van egyedül, mondta Itzehoe, szeretné, ha öreg napjaira lenne mellette asszony, aki segíti, de nehéz ügy, mert neki nem kell szicíliai nő.

Mit lehet erre mondani, a legjobb, ha semmit, talán szerencsénk van, és nem fejti ki részletesen. (Szerencsénk van.)

Itt lakik?, kérdezte Kopp, fejével a nyaralótelep felé intve. Tulajdonképpen nem feltételezte.

Pedig de, az öregnek volt itt egy háza. Azóta a „dolog” óta többet van idekint, mint a városban. Sokan csak nyáron használják a házukat, van, aki csak augusztusban, micsoda pazarlás! Én legszívesebben mindig idekint lennék, a városi lakásomat csak azért tartom meg, mert annyi holmim van, amitől képtelen vagyok megválni. Régiségeket gyűjtök.

…

Megnézed a házamat? Én magam építettem.

Igen, felelte Kopp. Miért is ne? Akarom mondani: szívesen. (Hány óra? Négy. Mostantól minél később állítasz be, annál jobb.)

Felkapaszkodtak a telephez. Az öreg ismeri a kertek alatti utakat. Remélem, visszatalálok valaha a kocsihoz.

A sok szép és csúnya, nagy ingatlan között ott állt az övé, egy kicsi terméskő házikó. Egy ilyet te is fel tudnál építeni a két kezeddel. Nem elöl mentek be, hanem azon az oldalon, amelyik nem a tengerre néz. Az ajtó belülről egy pokróccal volt elfüggönyözve, biztos azért, hogy felfogja a huzatot. Ettől viszont az előszoba olyan sötét volt, hogy Kopp egy pillanatig egy föld alatti üregben érezte magát. Az öreg felkapcsolta a lámpát, és két pici (feltehetően szintén sötét) hálószoba között bevezette Koppot egy nagyobb, világos, a tenger felé tájolt lakókonyhába. Magát a tengert nem lehetett látni, csak a szemközti házat, de a tengernek is valahol ott kellett lennie mögötte. Egy nagy asztal, egy igazi ebédlőasztal majdnem az egész konyhát elfoglalta, körülötte csak egy keskeny sáv maradt, épphogy körül lehetett járni. Az asztalon egy nagyobb lakoma maradékai. Piszkos tányérok, poharak, szalvéták, kenyérhéjak. A mosogató is tele volt edénnyel.

Az asztalt is magam ácsoltam.

Itzehoe először egy ajtóból eszkábált asztalt, de az túl kicsinek bizonyult. Ez itt különböző eredetű, összeenyvezett deszkákból állt, eldobott gerendákból készült masszív X-lábakkal. Itzehoe megemelte a hímzett terítőt (a bolhapiacról), hogy Kopp lássa a fát.

Itzehoe-nak azért van szüksége ilyen nagy asztalra, mert szeret főzni, különösen azóta, amióta ő maga már csak keveset tud enni. Sajnos ezúttal nem sikerült túl jól, nem az étel, az étel alighanem jó volt, csak az emberek olyan furcsák.

Meghívtam néhány barátomat Cataniából, akiknek nincs nyaralójuk a tengerparton. Bevásároltam, főztem nekik, de egy cseppet sem voltak hálásak, már az asztalnál összevesztek (azt nem árulta el, min), és végül elmentek, itt hagytak csapot-papot és leléptek. Ilyenek az emberek. Sosem fogom megérteni.

Darius Kopp bólintott.

Itzehoe tanácstalanul nézte az asztalt, mint aki nem tudja, mihez kezdjen mindezzel.

Szívesen segítek rendet csinálni, szólalt meg Darius Kopp. (Ehhez tényleg értek. Vele jót teszek, és azzal is megy az idő.)

Az öreg habozott, mintha zavarba jött volna az ajánlattól, talán már meg is bánta, hogy ide hozott, vagy maga sem tudta, miért. De aztán bólintott.

A bojler biztos működik.

Tényleg működött, a víz nagyon felforrósodott. Vagy legalábbis úgy érezte, mert a levegő elég hűvös volt. Terméskő házikó, fűtés nélkül. Vajon a hálószobákban van valami hőforrás? Vagy csak ez a tűzhely itt? Vajon télen a konyhában alszik? Nincs hol.

A mosogatóban gőzölgött a víz, Kopp némán mosogatott, az öreg mögötte ült egy széken, de mert meg se mukkant, csak az edény csörömpölt, Darius Kopp meg is feledkezett róla, megint eszébe jutott a húga. Tizenhét éves voltam, és mosogattam, ő hároméves volt, a bilin ült. Darius Kopp összeszorította a fogát. Jó lenne megszabadulni ettől az emléktől, ettől a rettenetes, büdös emléktől, pedig akkor, ott nem is voltam boldogtalan. Ezt tartottam természetesnek, ez volt az életünk. A gyereket tetszőleges időpontban ráültették a bilire, és csak akkor állhatott fel, ha már volt benne valami, és a húgom vidáman csacsogott, nem figyeltem rá, az edény csörömpölését hallgattam, én már csak látogatóba jártam oda, hét óra vonatozás oda, hét vissza, közte úgynevezett családi élet, mindenekelőtt étkezés, és evés után el kell mosogatni. Hány óra? Gabriellának van mosogatógépe, de csak néhány éve, mint azt nem győzi hangsúlyozni.

Idővel minden piszkos edény tiszta lett. Itzehoe azt mondta, van még bora, amit a vendégek hoztak. Kopp bólintott. A vörösbor nagyon hideg és isteni finom volt.

Az ablakokat is az utcán találtam, mondta Itzehoe.

Kopp elismerően bólintott.

Az egyik hálószoba mégsem hálószoba volt, hanem műhely. Itzehoe megmutatta Koppnak, min dolgozik éppen. Egy ajtón. Lecsiszolta. Hogy aztán mihez kezd vele, még nem tudja. Egyszerűen kidobták az utcára.

Kopp mindent megnézett, mintha érdekelte volna. Egy régi szekrény szétszedve a falnak támasztva állt, az egyes lapok a hátoldalukon megszámozva, a sarokban egy matrac.

Itt aludtam volna, mondta Itzehoe. A hálószobát átengedtem a vendégeimnek. Tiszta ágyneműt húztam. De elmentek.

Sajnálom, mondta Kopp.

Itzehoe megint arról beszélt, hogy örülne, ha lenne mellette valaki, aki segít neki a nehéz régiségekkel meg egyáltalán, de mint mondta, nem könnyű találni valakit.

Kopp megint bólintott.

(Úgy méreget, mintha én is utcára kitett ajtó vagy ablak lennék. Az apám szakképzett lakatos, de együtt soha nem barkácsoltunk semmit.)

Szóba került Berlin, hogy Kopp onnan jön, hogy Itzehoe a hatvanas években ott élt egy ideig, és mindenféle klubokba járt. Régi szép idők. Kopp el tudta képzelni.

Idestova több mint ötven éve nem jártam Németországban, mondta Itzehoe. Azóta majdnem háromszor annyit éltem másutt, mint ott.

Ejha, szakadt ki Koppból. …Tervezi, hogy még hazalátogat?

Nem, felelte Itzehoe meglepően határozottan. Mi keresnivalóm van ott? Azt hiszem, itt fogok meghalni. Valaki majd eltemet, oszt annyi.

Ideje indulnom, gondolta Darius Kopp. Az öregember szája sarka határozottam a föld felé mutatott. Nem lehetnek vele túl vidámak az esték. Ugyanakkor érdekes módon a műhelyben lévő matrac vonzotta Koppot. Ezen is tiszta az ágynemű. Ebben a pillanatban megcsörrent Kopp telefonja.

Elnézést, mondta Kopp, és a műhelyből visszament a konyhába.

Gabriella volt.

Kopp mutatóujjával megnyomta a zöld kagylót ábrázoló gombot.

Na mi van?, kérdezte Gabriella köszönés helyett.

Az alig elfojtott gúnyos derű elárulta, amit Kopp már sejtett: mindent tud.

Mi lenne?, kérdezett vissza.

Az asszony, kuncogva: Nem mersz hazajönni?

Ez a mondat ezen a hangon. Kopp összeszorította a fogait. Így persze nem tudott válaszolni, de hát mit lehet erre mondani?

Elment, mondta Gabriella, most már normálisabb hangon. Megadta a címét, és elutazott a másik nővel együtt. Nagyon kedves volt, és szomorú… Hát te? Hol vagy?

Most némi aggodalommal a hangjában. Többször idegesítő, mint ahányszor nem, de az az igazság, hogy nem ellenség, azt el kell ismerni.

Kopp a konyha tolóajtaját babrálta. Ki kéne nyitni, és kilépni az előkertbe.

Mindjárt kezdődik a vacsora, mondta Gabriella.

Koppnak sikerült fél kézzel kinyitnia az ajtót, de azon az áron, hogy valami kis műanyag tartozék leesett. Fogalma sincs, hova való. Az előkertbe vezető lépcső harmadik, legfelső fokára esett. A kertben két aloe vera, az egyik jobbra, a másik balra. A tenger nem látszik, de hallatszik. Ez a zúgás talán a tenger.

Gabriella, a telefonban: Halló! Hol vagy?

Kopp: A tengernél.

Erre az asszony elhallgatott. Az aloékat leszámítva Itzehoe előkertje csupa gyom volt. A nap lassan lement. Gyom a naplementében.

Megvettem a lámpafoglalatot, mondta Kopp a telefonba.

Ó, felelte az asszony. Jó.

Nemsokára indulok, mondta ő.

Jó, felelte az asszony. Barátságosan.

Hiányolnak, fordult Kopp Itzehoe-hoz, aki megállt mögötte. Amikor az előkertbe vezető lépcsőről belépett a konyhába, Itzehoe megpillantotta a kis műanyag tartozékot a legfelső lépcsőfokon. Fölkapta a fejét, és a felháborodástól szikrázó szemmel nézett Koppra. (Talán én tettem tönkre az ajtót? Csak nem képzeled, hogy én tettem tönkre az ajtót?)

Sajnálom, mondta Kopp, és elmosolyodott. Mennem kell. Nagyon köszönök mindent.

Átnyomakodott Itzehoe mellett, mintha sietős dolga lenne, be a sötét előszobába, a pokróc felé tapogatózva, ez az ajtó remélhetőleg gond nélkül kinyílik, és kinyílt, Darius Kopp behúzott nyakkal kislisszolt a szabadba. A háta mögött Itzehoe a hangokból ítélve el sem mozdult a helyéről.

Amikor Kopp a szántóföldek közötti keskeny utakon az Agriturismo felé zötykölődött, már csak annyi fény volt az égen, hogy még épphogy kivette az északi kráterből felszálló fehér füstcsíkot.

1.

Valamivel több mint egy évvel később egy napon, július derekán, Darius Kopp arccal a falnak fordulva ébredt egy matracon a nappali ablaktalan sarkában. A falból hideg és dohszag áradt, Kopp megfordult. Így a kanapét látta maga előtt. A kanapé falábát és a szőnyeg rojtjait. Port nem látott, de attól persze még ott volt. A kanapén túl egy füstüveg dohányzóasztal, mellette egy füles fotel, amellett egy kis asztalka, mögötte a fal mentén polcok, egy vajsárgára festett, lepattogzott fém virágtartó állvány. A padlón különféle, részben egymást fedő szőnyegek és futószőnyegek, az ablak előtt egy keskeny sávban kókuszrostból készült padlólemezek. Az ablakok nyitva, a spaletták csukva.

Kopp a bútorok között – óvatosan, nehogy mezítláb belerúgjon valamelyikbe – odaszlalomozott az ablakhoz. Spalettákat kinyitni! Van egy kis zaja, amit az egész udvaron hallani. Harmadik emelet, az épület hátsó része. A belső udvaron leanderek és medvetalpkaktuszok állnak dézsákban, mellettük tálkák a macskáknak és a földszinti szomszédasszony ruhaszárító állványa. Merevre száradt konyharuhák.

Kopp megtalálta a letaposott sarkú szandált, melyet a házban visel, menet közben belebújt az egyikbe, a másikba, kiment a konyhába, bekapcsolta a mosógépet, kiment a fürdőszobába, visszament a konyhába. A hálószoba ajtaja csukva volt. A hálószoba, a konyha és a fürdő ablaka a ház mögötti utcára néz, ahol a kukák állnak. Ezeket mindennap éjféltájban ürítik, ezen az éghajlaton minden más elviselhetetlen volna.

Kopp nyugodtan végrehajtott reggeli szertartásai pont annyi ideig tartanak, ameddig lejár a mosógép. A mosott ruhát átrakta egy fehér műanyag vödörbe, és kiment a lakásból. Túlment a negyediken, aztán még egy fél emeletet a tetőteraszig. A tenger csak négy keresztutcányira van, látni nem lehet, de az illatát néha érezni. Kopp mélyen beszívta a levegőt. (Nem, ma nem érezni. Csak egy kis hamuszagot. Mintha a hegyből jönne. De ez valószínűtlen.) Megkerülte a kéményt, ott vannak kifeszítve a szárítókötelek. Leszedte az ott száradó ágyneműt, és kiteregetett helyette két fehér nadrágot és két pólóinget. A megszáradt ruhának Marsala-szappan-, só- és városilevegő-illata volt. Letette a nyugágyba, amelyet rendszerint ő használt. Két, háttal a kéménynek fordított nyugágy, időközben megszürkült fehér vitorlavászonból, kifakult kék csíkokkal. Napszaktól függően hol árnyékban, hol nem. Amellett, amelyiket rendszerint Kopp használja, kézzel sodort cigaretták elnyomott csikkje, ott a vitorlavászonnak decens dohány- és marihuánaszaga van.

Kopp lakótársa, aki ezen a héten a hálószobában alhat, a szüleitől a Metin nevet kapta, de itt csak Matteónak hívják, ahogy Koppot is Dariónak, ez csak természetes. Közvetlenül azután, hogy felbukkant nála a húga, Kopp Francescóhoz, a barátjához és segítőjéhez fordult, és azt mondta: Francesco, köszönöm, hogy elvittél Gabriellához, amikor se pénzem nem volt, se tető a fejem fölött, de most hálás lennék, ha el tudnál hozni onnan. Reménykedett, hogy kap egy állást az Etna-Toursnál, de végül egy cataniai pizzázó lett belőle, az se rossz. A lakáshoz is kapcsolatok révén jutott, nevezetesen az öregemberen keresztül, akivel egy emlékezetes napon ismerkedett meg a tengernél, és akit szemtől szemben is a ragadványnevén, Itzehoe-nak hív. Itzehoe az ideje nagy részét tengerparti kulipintyójában (ő azt mondja: a nyaralójában) tölti, ezalatt Kopp őrzi a városi lakásában felhalmozott kacatjait (ő régiségeknek nevezi őket). Négy aprócska szoba, ebből kettő az utolsó négyzetcentiméterig régi holmikkal van telezsúfolva. Ez a poros, penészgombaspórákkal teli raktár nem tesz jót Kopp asztmájának, úgyszólván soha nem is teszi be oda a lábát, a tetőterasz viszont kora reggel és késő este megfizethetetlen.

Matteo ugyanabban a pizzériában dolgozik, mint Kopp, de nem elöl, a kemencénél, hanem hátul, a konyhában, ahol nem látják. Először egy méregdrága tömegszálláson húzta meg magát, mígnem aztán betársult Kopphoz, aki semmit nem kért a lakhatásért, mit is kértem volna. Kopp kezdetben úgy gondolta, ha Itzehoe eljön látogatóba a saját lakásába, Matteo úgyis elköltözik. El is költözött, de amint Itzehoe visszament a tengerhez, Matteo visszajött, és azóta így megy ez. Szerencsére Itzehoe-nak mindig van valami cipekedni valója, és telefonál, mielőtt jönne, hogy Kopp biztosan otthon legyen és segítsen neki, így Matteo időben el tud tűnni a színről. Attól, hogy valaki nem sportos, még nem okvetlenül gyenge, Darius Kopp elég erős, kikapja Itzehoe kezéből a lomtalanításkor talált masszív ajtókat – jobb, ha az öregember nem cipekedik –, és felviszi oda, ahová fel kell vinnie, a hálószobában tiszta ágyat húz a ház urának, ő pedig a nappaliban lévő matracon alszik, másnap reggel korán felkel, leugrik a legközelebbi bárba, és hoz Itzehoe-nak reggelire pudingos táskát. Mindez csak egy mosolyba kerül nekem.

Kopp az elmúlt évben a kemencéből áradó hőség és a sok jéghideg víz jóvoltából csaknem húsz kilót fogyott, míg a fiatal fiúk a rengeteg pizzától, és mindenekelőtt a hozzá fogyasztott kólától mind tésztaszerűek lettek. Darius Kopp is szereti a kólát, meg az alkoholt is, de az utóbbi két évben csak vizet ivott, és egy kevés bort, nem is tudom, miért alakult így. Kezdetben, Gabriellánál ügyelt, hogy lehetőleg ne rúgjon be, de később? Magam sem tudom. Az életem kezd egy szerzetesére hasonlítani, amit sosem gondoltam volna. Még a tisztaságra és rendre is rákaptam. Ellentétben Matteóval, aki után folyton takarítanom kell. Mintha a fiam lenne.

A tetőn zene csendült fel. Pontosabban valamivel alatta. A szemben lévő ház második emeletén lakó öregember tangóharmonikázik. Kinyitja az ablakot, és a ház mögötti utcát elárasztja zenével. Az utca szűk, kizárt, hogy ne tudná, milyen erővel visszhangzik. Nem érdekli, vagy épp ezt akarja, neki a visszhang hozzátartozik a zene élvezetéhez. Itzehoe, ha itthon van, mocskosul káromkodik miatta. A tangóharmonikás háza mellett egy magyar nő lakik két macskával. Itzehoe bepróbálkozott nála, azóta őt is utálja.

Ha az öregember elkezd tangóharmonikázni, az azt jelenti, hogy nyolc óra van, de Kopp ezt időközben a fények alapján is meg tudná saccolni. Amikor olyan világos van, hogy napszemüveg nélkül vakítja a száradó ruha, akkor nyolc óra van, ideje távozni a tetőről.

Gyalog húsz percre van a pizzéria. A tulajdonost Salvatorénak hívják, valamivel alacsonyabb Koppnál, és kövérebb, mint amilyen ő valaha volt. Fizikailag szenved ettől, szuszog. Folyton ideges, a modora a nyers és a goromba közötti skálán mozog. A Luisa névre hallgató donna, aki Francesco rokona, vagy a feleségéé, Doráé, többnyire kedves. Legalábbis Kopp-pal. Talán mert vele egyidős és fehér vagyok, és, ki hitte volna, vonzóbb a férjénél? A nagy, kék szememmel. O, partigiano, énekelte egy reggel Luisa, amikor Kopp piros kendőt kötött a homlokára, hogy a verejték ne folyjon a szemébe. (De a „portami via”, a „vigyél magaddal” helyett csak dúdolt.) Un partigiano tedesco? Hát igen. A piros kendő a védjegyünk lett. Egyszerű pamutkendő, háromszögbe hajtva, a hegye hátul bedugva a csomó alá. Ha a haja túl hosszúra nő ott, húzza. Szőkébe vegyülő ősz. Megint el kéne mennem fodrászhoz. Ahol dottorénak szólítanak. Vajon a szemüvegem teszi? Ugratnak, mert úgy érzik, közéjük tartozom, vagy épp ellenkezőleg? Kopp olasztudása nem elég jó ahhoz, hogy ezt kihallja belőle, ami pedig a gesztusokat és az arcjátékot illeti, ő máshonnan származik. A helybeliekkel és Matteóval hibásan, de olaszul beszél, sok angolt keverve bele, Itzehoe-val németül, a fiúkkal a konyhán simple englisht.

A fiúk a konyhán a nápolyi és a szicíliai szakácson kívül Matteo, és egy másik konyhai kisegítő Maliból, váltásban az etiópiai ikrekkel, akik nem is ikrek, csak testvérek. Féltestvérek. Az apjuk közös, ahogy Matteo rövid idő alatt kiderítette. Az egyik csak fél évvel idősebb a másiknál.

Én is ismerek ilyet, mondta Kopp. Vagyis ismertem. Még otthon. Az egyik barátoméknál. Köztük csak három hónap van.

Matteo bölcsen bólintott. Van ilyen.

Apropó, otthon. Matteo egyszer már járt Majna-Frankfurtban, de Berlin milyen? Jó Berlinben?

Én kedveltem, vonta meg a vállát Kopp.

Aztán már nem?

Ezt így nem mondanám. Más dolgok játszottak közre.

Matteo tudja, hogy Kopp megözvegyült, ezért egy kicsit még több tisztelettel bánik vele. Megtanulta, mi az, amiért tisztelet (vagyis kímélet) jár valakinek: a kor (ha öregebb, vagy ha nagyon sokkal fiatalabb valaki), a nem (ha nő), a bölcsesség (amennyiben megállapítható), a tapasztalat, a tettek. A státusz is. De a mi helyzetünkben ez nem játszik. Olyan vagy nekem, mintha a bátyám lennél – ezt nem mondja, mert tényleg van négy bátyja. Hanem azt mondja: te vagy a fehér testvérem.

És akkor te mi vagy?, kérdezi Kopp, aki ezen a ponton tényleg zavarba jön. Matteo elneveti magát. Az egyik metszőfoga kissé csálén áll. Ez egy árnyalatnyival még vonzóbbá teszi.

Kilenc órakor a pizzafutáron kívül csak a pultos van ott, ma sajnos nem Fausto, aki mindig fáradt, de azért így is fürge, és abban a pillanatban, hogy Kopp megjelenik az ajtóban, már főzi is az espresso macchiatót. Helyette ma Giulia van itt, akitől kérni kell a kávét, mintha nem emlékezne rá, hogy Kopp valaha is ivott. Ki tudja, lehet, hogy tényleg nem emlékszik. Látta őt már valaki is másként, mint álmodozni? Bármire néz is, mindig mást lát helyette, mi sosem fogjuk megtudni, mit. Ő is olyan fiatal, hogy Kopp lánya lehetne.

Grazie.

Kávé után Kopp ellenőrzi a hűtőkamrát, van-e elég tészta és szósz. Nincs. De ezt már tegnap este is tudtad.

Tehát először a tészta.

20 kilóhoz szükség van 10 liter vízre, 3,5 liter olajra, 150 gramm sóra, 20 gramm cukorra, ¼ tömb élesztőre és annyi lisztre, amennyit ez felvesz. Télen langyos, nyáron hideg vizet használjunk.

Kopp hatalmas dagasztófával egy vödörben dagasztja a tésztát, aztán az egyes adagokat még egyszer kézzel. Egy gombóc 180 gramm, már olyan rutinunk van, hogy alig kell korrigálnunk. Két ujjal csípjük le a tésztát.

Tizenkét ládát tölt meg, mindegyiket tizenkét gombóccal, és beviszi a hűtőkamrába.

Négy darab tízliteres vödörben szószt kever hámozott paradicsomkonzervből, sóból, olajból és bazsalikomból.

Sonkát szeletel, szalámit, csiperkegombát, meg ami szeletelni való még akad.

Három gombóc tésztából pizzakenyeret süt.

A kemencét Primo, Kopp váltótársa zárás előtt előkészítette, a négy hasáb bükkfa elégett az éjjel. Kopp eltávolítja a hamut, és betolja a kenyeret. Negyedóra alatt elkészül.

Iszik még egy kávét, és a saját pizzakenyerét eszi hozzá. Utána újabb három bükkfahasábot dug a kemencébe. Fél tizenkettőkor nyitnak.

Három méretben kapható a pizza, mi a 42 centis tésztáját sem dobjuk fel a levegőbe, minek. Egyszerűen kinyújtjuk, megkenjük szósszal, és rátesszük a rávalókat. Ez nem unalmas, hanem meditatív. Nem mintha Kopp meditálna. Néha a tengerre gondol, néha Itzehoe tetőteraszára, néha meg az Etnára. Már nem minden alkalommal facsarodik össze a szíve, idővel talán még ritkábban fog. Már nem minden alkalommal gondolok arra, hogy odafent nyugszol. Mert nem is igaz. Ez ennél bonyolultabb. Szerencsére olyan bonyolult, hogy könnyű elszakadni tőle, és azzal foglalkozni, ami itt van, közvetlenül előttem. Ételek és tűz közelében lenni jó.

Az emberek szemlátomást mindig az éhhalál küszöbén állnak, az elsők már fél tizenkettőkor megjelennek, tizenkettőkor már zsúfolásig tele az üzlet, egy és három között elárasztanak minket a vendégek, ez négyig is elhúzódik. A nap közepe lármából és hőségből áll, és mintegy transzban végrehajtott mozdulatokból. Kopp egyszerűen, megjegyzések nélkül, sallangmentesen dolgozik, megtehetem, én északról jövök. Különben is, búskomor özvegy vagyok, így lettem itt bemutatva, miért éppen a sors által megtépázott középkorú férfiak ne használhatnák ki az enyhítő körülményeket? Egyszerűen süti a pizzáit, és a reggelre meg az estére gondol. A reggel és az este szép, a tető, az ég színei, a levegő. Darius Kopp, ha gondol valamire, akkor erre gondol.

Míg csak a legnagyobb kavarodásban, úgy két óra tájban be nem toppant az üzletbe Francesco felesége, Dora. Egy lány volt vele. Kopp rá se hederített. Dorának és Francescónak három lánya van, ő meg sem tudja különböztetni őket egymástól, és a nevüket sem képes megjegyezni. (Az egyiket, talán a legidősebbet Raffaellának hívják.) Ám Dora ezúttal egyenesen a pizzapulthoz jött, és így szólt Darius Kopphoz:

Dario. Ez a lány téged keres… … …

Tartalom

0.

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

jelenkor.libricsoport.hu
facebook.com/JelenkorKiado

ISBN 978 963 518 099 8

Elektronikus verzió:

eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif, Roboto – SIL OFL