Glennon Doyle

felszabadultan

merj kilógni a sorból, éld a saját életed!

részlet

A fordítás alapja:

Glennon Doyle: Untamed

Published in the United States by The Dial Press, an imprint of Random House, a division of Penguin Random House LLC, New York.

Copyright © Glennon Doyle, 2020

Fordította:

© Weisz Böbe, 2024, 9–183

© Garamvölgyi Andrea, 2024, 184–329

A könyvben szereplő versrészleteket (1, 2, 3) Lengyel Enikő fordította.

Szerkesztette: Árkos Eszter

Borítóadaptáció: Sólyom Melinda

Borítóterv: Lynn Buckley

Borítóillusztráció: Leslie David

HVG Könyvek, Budapest, 2024

Kiadóvezető: Budaházy Árpád

Felelős szerkesztő: Krausz Veronika

www.hvgkonyvek.hu

ISBN 978 963 565 523 6

Minden jog fenntartva. Jelen könyvet vagy annak részleteit tilos reprodukálni, adatrendszerben tárolni, bármely formában vagy eszközzel – elektronikus, fényképészeti úton vagy más módon – a kiadó engedélye nélkül közölni.

Kiadja a HVG Kiadó Zrt., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

Felelős kiadó: Szauer Péter

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

tartalom

előszó: gepárd

első rész ketrecben

csillogások

almák

orális kielégítések

iránymutatások

jegesmedvék

pipák

algoritmusok

összejövetelek

szabályok

sárkányok

karok

második rész kulcsok

érezd!

tudd!

képzeld el!

hadd égjen!

harmadik rész szabadon

sajgások

kísértetek

mosolyok

célok

adam és keys

fülek

feltételek

erikák

tengerparti nyaralók

hőmérsékletek

tükrök

szemek

kertek

fogadalmak

bázisfák

vödrök

utaskísérők

útmutatók

versek

fiúk

beszélgetések

erdők

krémsajtok

dobogók

szigetek

sziklák

vérfürdők

rasszisták

kérdések

beleegyezési nyilatkozatok

elvárások

csomók

matricák

női istenek

konfliktusok

vízimentők

hazugságok

küldemények

testrablók

komfortzónák

ragacsok

szerencsések

zsizsegések

homokvárak

gitárok

hajfonatok

másodikak

álomképek

oldalvonalak

szintek

utószó: emberi

köszönetnyilvánítás

jegyzetek

Minden önmagát feltámasztó nőnek.

A lányoknak, akiket nem lehet eltemetni.

És legfőképp Tishnek.

Előszó gepárd

Két nyárral ezelőtt elvittük a lányokat az állatkertbe a feleségemmel. Ahogy sétálgattunk, megláttunk egy táblát, amely a park népszerű programját, a gepárdfutamot hirdette. Elindultunk a nézőhelyet kereső családok sokaságában, és sikerült is egy üres szakaszt találnunk a pálya mellett. Legkisebb gyerekünk, Amma, felmászott a feleségem vállára, hogy jobban lásson.

Megjelent a csinos, szőke állatgondozónő khaki színű mellényben, kezében hangosbeszélővel, és egy zsemleszínű labrador retrievert vezetett pórázon. Összezavarodtam. Nem igazán értek az állatokhoz, de ha arról próbálná meggyőzni a gyerekeimet, hogy ez a kutya gepárd, akkor azonnal visszakérem a gepárdfutam belépőjegyének árát.

– Szeretettel üdvözlök mindenkit! – köszönt. – Hamarosan bemutatom különleges gepárdunkat, Tábitát. Szerintetek ő Tábita?

– Neeem! – kiáltották a gyerekek.

– Ez a cuki labrador Minnie, Tábita legjobb barátja. Akkor ismertettük össze őket egymással, amikor Tábita még kölyök volt, így Minnie mellett nőtt fel, aki segített őt megszelídíteni. Amit Minnie csinál, azt Tábita is utánozni akarja.

Az állatgondozó a mögötte parkoló dzsip felé intett. A hátsó végéhez foszladozó kötéllel egy rózsaszín plüssnyuszit rögzítettek.

– Kinek van otthon labradorja?

Apró kezek emelkedtek a levegőbe.

– Kinek a kutyája szeret kergetőzni?

– Az enyém! – kiáltották a kicsik egyszerre.

– Nos, Minnie imádja kergetni ezt a nyuszit. Szóval először Minnie csinálja végig a gepárdfutamot, addig Tábita megfigyeli, hogyan kell. Azután jön a visszaszámlálás, kinyitom Tábita ketrecének ajtaját, és ő futni kezd. A pálya végén, alig száz méterre innen, finom husi várja a célban.

A gondozó levette a leplet Tábita ketrecéről, majd az izgatottan lihegő Minnie-vel elindult a startvonalhoz. Jelzett a dzsipnek, hogy indulhat. A nő lecsatolta Minnie pórázát, és figyeltük, ahogy a zsemleszínű labrador boldogan üldözőbe veszi a koszos rózsaszín nyuszit. A gyerekek lelkesen tapsoltak. A felnőttek verejtékező homlokukat törölgették.

Végül eljött Tábita ideje. Egy emberként számoltunk vissza.

– Öt, négy, három, kettő, egy…

A gondozó felnyitotta a ketrec ajtaját, és a nyuszi ismét meglódult. Tábita nekiiramodott, minden idegszálával a nyuszit figyelve, amely addigra már csak egy elmosódott folt volt. Pár másodperc alatt célba ért. A gondozó füttyentett, és odahajította neki a húst. Tábita hatalmas mancsával a földre szegezte a jutalmat, lekuporodott a porba és tépni kezdte a húst, amíg a tömeg tapsviharban tört ki.

Én nem tapsoltam. Feszengtem. A gepárd megszelídítése olyan… ismerősnek tűnt.

Figyeltem Tábitát, ahogy marcangolja a húst az állatkert porában, és arra gondoltam: Ez a vadállat nap mint nap koszos rózsaszín nyuszikat kerget ezen a kopár, keskeny ösvényen, amit direkt neki alakítottak ki. Nem néz se jobbra, se balra. Sosem kapja el azt a nyavalyás nyulat, helyette beéri azzal a bolti hússzelettel és az izzadságban fürdő idegenek visszafogott elismerésével. A gondozó minden parancsának engedelmeskedik, mint Minnie, a labrador, hiszen arra idomították, hogy kutyának higgye magát. Nem is sejti, hogy ha csak egyetlen pillanatra is visszaemlékezne a vadságára, akkor miszlikbe téphetné a gondozóit.

Amikor Tábita befejezte az evést, a gondozó kinyitotta a parányi, elkerített területre vezető kaput. Tábita bement, és a kapu becsukódott mögötte. A gondozó felemelte a hangosbeszélőt, és várta a gyerekek kérdéseit. Egy kilenc év körüli kislány jelentkezett, és azt kérdezte:

– Tábita nem szomorú? Nem hiányzik neki, hogy vadon éljen?

– Elnézést, nem hallottalak – mondta a gondozó. – Megismételnéd?

A kislány anyja hangosabban elismételte a kérdést:

– Azt szeretné tudni, hogy Tábitának hiányzik-e a vadon.

A gondozó elmosolyodott.

– Tábita itt született. Csak ezt a helyet ismeri. Sosem látta a szavannát. Jó élete van, és sokkal nagyobb biztonságban él, mint a szavannán tenné.

Miközben a gondozó mindenféle érdekességet kezdett mesélni a fogságban született gepárdokról, az idősebbik lányom, Tish, megbökött, és Tábita felé mutatott. Ott a körülkerített területen, messze Minnie-től és a gondozóktól, Tábita testtartása megváltozott. Felszegett fejjel lépdelt a kerítéssel megjelölt határvonal mentén. Ide-oda, ide-oda, csak néha állt meg, és olyankor a kerítésen túli távolt kémlelte. Mintha emlékezne valamire. Fenséges volt, egyben egy kissé ijesztő is.

Tish odasúgta:

– Anyu. Most újra vadállat.

Bólintottam, és le sem vettem a szemem a lépdelő Tábitáról. Bárcsak megkérdezhettem volna:

– Mi zajlik most benned?

Tudtam, mit felelne.

– Valami nem stimmel az életemmel. Nyugtalan vagyok és frusztrált. Az ösztönöm azt súgja, hogy az egésznek sokkal szebbnek kellene lennie ennél. Kerítés nélküli, végtelen szavannát képzelek el. Száguldani akarok, vadászni és ölni. A tintafekete, néma, csillagokkal teleszórt égbolt alatt akarok aludni. Mindez annyira valóságos, szinte érzem az ízét.

Azután visszanézne a ketrecre, az otthonára, amelyen kívül mást nem ismer. Ránézne a gondozókra, az unott nézőkre, és a lihegő, ugrándozó, pitiző legjobb barátjára, a labradorra.

Felsóhajtana, és azt mondaná:

– Hálásnak kellene lennem. Elég jó életem van itt. Őrültség olyasmi után vágyakozni, ami nem is létezik.

Én pedig azt felelném:

– Tábita, ez nem őrültség.

Hiszen te egy istenverte gepárd vagy!

első rész ketrecben

csillogások

Négy éve, amikor még a három gyerekem apjának felesége voltam, beleszerettem egy nőbe.

Hónapokkal később néztem, ahogy ez a nő autóba ül és elhajt, hogy találkozzon a szüleimmel, és megkérje tőlük a kezem. Azt hitte, nem tudom, mi zajlik a háttérben azon a vasárnap reggelen, pedig tudtam.

Amikor meghallottam a visszatérő autó motorjának búgását, lehuppantam a kanapéra, felcsaptam egy könyvet, próbáltam lassítani a pulzusomon. Amint Abby belépett az ajtón, egyenesen felém indult, majd lehajolt, és megcsókolta a homlokom. Félresimította a hajam, a nyakamhoz hajolt, és mélyen beszívta az illatom, mint mindig. Azután felegyenesedett, és eltűnt a hálószobában. Kimentem a konyhába, hogy kávét töltsek neki, és amikor megfordultam, Abby ott térdelt előttem, és gyűrűt nyújtott felém. Tekintete egyszerre sugárzott bizonyosságot és esdeklést, ahogy végtelen égkék szemével felnézett rám.

– Nem bírok tovább várni – mondta. – Egyetlen perccel sem vagyok képes tovább várni.

Később az ágyban a mellkasára hajtottam a fejem, miközben a délelőttről beszélgettünk. Ezt mondta a szüleimnek: „Úgy szeretem a lányotokat és az unokáitokat, mint még soha senkit. Egész életemben őket kerestem, rájuk vártam. Ígérem, hogy örökké szeretni és óvni fogom őket.” Anyukám ajka egy pillanatra riadtan megremegett, majd bátran így felelt: „Abby… Tízéves kora óta nem láttam a lányomat ennyire elevennek.”

Sok minden egyéb is elhangzott a délelőtt folyamán, de anyukám legelső reakciója kitűnt a többi közül, mint egy regénybeli mondat, amit muszáj aláhúzni:

Tízéves kora óta nem láttam a lányomat ennyire elevennek.

Anyukám végignézte, amint e földi életem tizedik esztendejében a csillogás lassan kialszik a szememben. Most, harminc évvel később, tanúja lehetett a csillogás visszatértének. Az utóbbi hónapokban az egész testtartásom megváltozott. Anyu fenségesnek látott. És egy kissé ijesztőnek is.

Ez után a nap után sokszor tettem fel magamnak a kérdést: Hová tűnt a csillogásom tízévesen? Hogyan veszítettem el önmagam?

Kutakodtam egy kicsit, és a következőre jutottam: tízévesen tanuljuk meg, hogyan legyünk jó kislányok és igazi fiúk. Ekkortájt kezdik elrejteni a gyerekek, kik is ők valójában, hogy olyanná legyenek, amilyennek a világ elvárja tőlük. Nagyjából tízéves korunk körül kezdjük belsővé tenni kívülről érkező megzabolázásunk szabályait.

A világ tízévesen leültetett, rám szólt, hogy maradjak csendben, majd a ketrecemre mutatott:

Ezeket az érzéseidet szabad kifejezned.

Így kell viselkednie egy nőnek.

Ilyen testre kell törekedned.

Ezeket a dolgokat fogod hinni.

Ezeket az embereket szeretheted.

Ezektől az emberektől kell tartanod.

Ilyen életet kell akarnod.

Illeszkedj be! Eleinte kellemetlen lesz, de ne aggódj – végül el is felejted, hogy ketrecben vagy. Hamarosan úgy fogod érezni: ez az élet.

Jó kislány akartam lenni, ezért megpróbáltam kontrollálni magam. Olyan személyiséget, testet, hitet és szexualitást választottam, amely annyira szűkös volt, hogy vissza kellett tartanom a lélegzetemet, hogy beleférjek. És azonnal belebetegedtem.

Miközben jó kislánnyá váltam, egyszersmind bulimiássá is. Nincs ember, aki folyton vissza tudná tartani a lélegzetét. A bulimia volt az, amikor kifújtam a levegőt. Amikor nem voltam hajlandó engedelmeskedni, amikor átadtam magam az éhségemnek, és kifejeztem a dühömet. A mindennapos falási rohamok során szinte állatias lettem. Azután a vécé fölé görnyedtem, és hánytam, mert egy jó kislánynak nagyon picinek kell maradnia, hogy elférjen a ketrecében. Semmi látható jelét nem mutathatja az éhségének. A jó kislányok nem éhesek, nem dühösek, nem is vadak. Mindaz, ami a nőkben emberi, az a jó kislányok szégyenteljes titka.

Akkoriban arra gyanakodtam, hogy a bulimiám azt jelenti, megőrültem. A középiskolában a pszichiátriára is bekerültem, ahol a gyanúm megerősítést nyert.

Ma már egészen másképp látom magam.

Ketrecbe zárt lányként éltem, pedig a végtelen ég alá születtem.

Nem őrültem meg. Egy istenverte gepárd voltam.

Amint megláttam Abbyt, eszembe jutott a vadságom. Akartam őt, és ez volt az első alkalom, hogy olyasmire vágytam, ami kívül esett az idomításom keretein. Beleszerettem, és ez volt az első alkalom, hogy olyasvalakit szerettem, aki kívül esett azok körén, akiket szeretnem engedtek. A vele kialakított élet volt az első eredeti ötletem, és az első döntésem, amit szabad nőként hoztam meg. Harminc éven át gyötörtem magam, hogy beleférjek valaki más szerelemről alkotott elképzelésébe, de végre megtalált a szerelem, ami illett hozzám – és én szabtam saját magamra. Végre feltettem a kérdést, én mit akarok, ahelyett, amit a világ akart tőlem. Megelevenedtem. Megízleltem a szabadságot, és még többet akartam belőle.

Mérlegre tettem a hitem, a barátságaim, a munkám, a szexualitásom, az egész életem, és azt kérdeztem: mindebből mennyi volt az én elképzelésem? Tényleg akarok ebből bármit is a magam számára, vagy csak arra kondicionáltak, hogy ezt akarjam? A hitemből mi az, ami a saját teremtményem, és mi az, amit belém programoztak? Abból, akivé lettem, mennyi vagyok eredendően én, és mennyi az, amit örököltem? A kinézetem, beszédmódom és viselkedésem milyen mértékben mások idomításának eredménye? Annyi mindent kergettem már az életben, vajon mennyi volt ebből koszos rózsaszín nyuszi? Ki voltam az előtt, hogy azzá lettem, amit a világ várt el tőlem?

Idővel hátrahagytam a ketrecemet. Lassan új házasságot, új hitet, új világnézetet, új célt, új családot és új identitást építettem fel tudatosan a gyári beállítás helyett. A képzeletemből a neveltetésem helyett. A vadságomból az idomításom helyett.

A következőkben elmesélem, hogyan kerültem ketrecbe – és miképp szabadultam ki onnan.

almák

Tízéves vagyok, a Jézus Születése Katolikus Gyülekezet épületének egyik parányi termében ülök húsz másik gyerek társaságában. Hittanóra van, a szüleim minden szerdán ide küldenek, hogy Istenről tanuljak. A hittanórát az egyik osztálytársam anyukája tartja. Nem emlékszem a nevére, de arra igen, hogy folyton azt emlegeti, napközben számadásokat készít. A családjának szüksége van a szolgálati órákra, ezért önkéntesnek jelentkezett az ajándékboltba, ám ehelyett a gyülekezet a 423-as szobában jelölte ki a helyét, az ötödikeseknek szóló hittanórán. Szóval most – szerdánként délután fél hét és fél nyolc között – Istenről mesél nekünk, gyerekeknek.

Megkér minket, hogy üljünk le a szőnyegre a széke elé, mert el fogja mondani, Isten hogyan teremtette az embereket. Gyorsan keresek egy helyet magamnak az első sorban. Nagyon kíváncsi vagyok, hogyan és miért lettem teremtve. Észreveszem, hogy a tanárnőnél nincs Biblia, sem bármilyen könyv az ölében. Emlékezetből fog mesélni! Egészen lenyűgöz ezzel.

El is kezdi.

– Isten megteremtette Ádámot, és betette egy csodaszép kertbe. Ádám volt Isten kedvenc teremtménye, ezért azt mondta neki, hogy nincs más dolga, csak legyen boldog, uralkodjon a kert felett, és adjon nevet az állatoknak. Ádám élete szinte tökéletes volt. De azután magányos lett és szomorú. Társaságra vágyott, és segítségre, hogy elnevezhesse azt a sok-sok állatot. Ezért azt mondta Istennek, hogy társat és segítőt szeretne. Egyik este Isten segített Ádámnak, hogy életet adjon Évának. Ádám testéből megszületett egy nő. Ezért lett a neve nő, mert a férfi méhéből nőtt ki.

Annyira elámulok, hogy még jelentkezni is elfelejtek.

– Várjunk csak! Ádám adott életet Évának? De az emberek nem a nők testéből jönnek ki? Nem a fiúkat kellene nőnek hívni? Sőt: nem kellene mindenkit nőnek hívni?

– Előbb jelentkezz, Glennon! – szól rám a hittantanár.

Felemelem a kezem. Int, hogy engedjem le. A tőlem balra ülő fiú a szemét forgatja.

A hittantanár folytatja.

– Ádám és Éva boldogan éltek, és egy ideig minden tökéletes volt… De akkor Isten azt mondta, hogy van egy fa, amelyikről nem ehetnek: a tudás fájáról. Hiába ez volt az egyetlen, amiről Éva nem kérhetett, ő akkor is szeretett volna egy almát arról a fáról. Így hát egy nap, amikor megéhezett, szedett a fáról, és beleharapott az almába. Azután rávette Ádámot, hogy ő is kóstolja meg. Amint Ádám beleharapott az almába, Éva és Ádám, életükben először, elszégyellték magukat, és megpróbáltak elbújni Isten elől. De Isten mindent lát, ezért tudta, mi történt. Kiűzte Ádámot és Évát a kertből, megátkozta őket és születendő gyermekeiket, és íme, megjelent a szenvedés a földön. Ezért szenvedünk mind a mai napig, mert Éva eredendő bűne mindnyájunkban ott lakik. Ez a bűn késztet minket arra, hogy többet akarjunk tudni annál, amit tudnunk szabad; többre vágyjunk, ahelyett, hogy hálásak lennénk azért, amink van; és úgy cselekedjünk, ahogyan a kedvünk tartja, ahelyett, hogy azt tennénk, amit tennünk kell.

Ez azután alapos számadás volt. Nem maradt több kérdésem.

orális kielégítések

A férjemmel azután kezdtünk párterápiára járni, miután bevallotta, hogy más nőkkel is le szokott feküdni. Ezért most egy egész héten át gyűjtögetjük a problémáinkat, és kedd esténként a terapeutánk elé tárjuk. Amikor a barátaink azt kérdezik, érti-e a dolgát, azt válaszolom:

– Azt hiszem. Végül is még mindig házasok vagyunk.

Azt kértem a terapeutánktól, hogy ma egyedül beszélhessek vele. Fáradt vagyok és ideges, mert az egész éjjelt azzal töltöttem, hogy némán újra meg újra elpróbáltam, hogyan mondjam el neki, ami egész éjjel nem hagyott aludni.

Hallgatagon, ölembe ejtett kézzel ülök a széken. Ő velem szemben, egyenes derékkal ül. Ropogós fehér nadrágkosztümöt visel, kényelmes cipőt, sminket viszont nem. Mögötte tankönyvekkel és bekeretezett oklevelekkel telezsúfolt fa könyvespolc kúszik fel a falra, mint a paszuly. Ölében bőr jegyzetfüzet, rajta a tolla, mintha azt várná, hogy végre fehéren-feketén papírra vethessen. Emlékeztetem magam: Higgadtan és magabiztosan beszélj, Glennon, mint egy felnőtt.

– Valami fontosat szeretnék elmondani. Szerelmes lettem. Őrülten szerelmes. Egy nőbe, Abby a neve.

A terapeutám eltátja a száját, bár épp csak annyira, hogy észreveszem. Egy végtelenül hosszú pillanatig nem mond semmit. Azután mély lélegzetet vesz:

– Értem…

Megint hallgat, majd belekezd:

– Glennon, ugye tudja, bármi is ez… nem valóságos. Ezek az érzések nem valóságosak. Bármilyen jövőt képzel is most maga elé: az sem valóságos. Csak egy veszélyes közjáték. Semmi jóra nem vezet. Megálljt kell neki parancsolni.

– Ezt nem érti. Ez más… – kezdem, de akkor eszembe jut az a sok ember, akik ugyanezen a széken ültek, és mind azt hajtogatták: ez más.

Ha már egyszer nem hagyja, hogy Abbyt akarjam, akkor legalább azt muszáj megmagyaráznom, miért nem akarom többé a férjemet.

– Képtelen vagyok lefeküdni Craiggel… Tudja jól, hogy igyekeztem. Néha azt hiszem, megbocsátottam. De azután rám mászik, és megint utálom őt. Már évek óta így megy ez, és nem akarom még nehezebbé tenni, hát lehunyom a szemem, és megpróbálok ellebegni, amíg véget nem ér. De azután véletlenül visszazuhanok a testembe, és akkor elönt az izzó düh. Szóval olyasmi ez, hogy próbálok belül meghalni, de mindig marad egy kis élet bennem, és ettől az élettől a szex elviselhetetlen. Képtelen vagyok életben maradni szex közben, de nem tudok eléggé meghalni sem, szóval nincs megoldás. Én csak… egyszerűen nem akarom tovább csinálni.

Dühít, hogy potyognak a könnyeim, de ez van. Most már könyörgök. Kegyelmezzen, kérem…

Két nő. Egy fehér kosztüm. Hat bekeretezett oklevél. Egy nyitott jegyzetfüzet. Egy toll, jegyzetelésre készen.

Azután:

– Glennon, megpróbálta már inkább orálisan kielégíteni? Sok nő tapasztalja úgy, hogy az orális szex nem olyan intim.

iránymutatások

Egy fiam van és két lányom, mindaddig, amíg ők maguk másképp nem tájékoztatnak.

A gyerekeim szerint a zuhany egyfajta ötletadó varázsportál.

A legkisebb nemrég azt mesélte:

– Képzeld, anyu, olyan, mintha egész nap semmi sem jutna az eszembe, de amikor beállok a zuhany alá, az agyam csak úgy ontja a jobbnál jobb ötleteket! Szerintem a víz miatt van, vagy ilyesmi.

– Lehet, hogy a víz az oka – mosolygok. – Vagy talán az, hogy a zuhany az egyetlen hely, ahová nem viszed magaddal a kütyüd… ezért olyankor hallod a saját gondolataidat.

– Hogy? – néz rám értetlenül.

– Az, ami a zuhany alatt történik veled, kicsim, az a gondolkodás. Olyasvalami, amit a Google előtt használtak az emberek. A gondolkodás olyan… mintha a saját agyadat gugliznád meg.

– Ó… – feleli. – Menő.

Ugyanez a gyerek hetente egyszer lenyúlja a méregdrága samponomat, ezért a minap bevágtattam a fürdőszobájukba, amit a tizenéves bátyjával és a nővérével közösen használnak, hogy visszalopjam. Széthúztam a zuhanyfüggönyt, és tizenkét üres flakont láttam, amelyek a kád szélén sorakoztak. Az összes jobb oldali flakon piros, fehér és kék volt. Balra az összes rózsaszín és lila.

Elvettem egy piros flakont a fiam oldaláról. A flakon magas volt, szögletes és masszív. Vastagon szedett piros, fehér és kék betűkkel azt harsogta:

3× ERŐSEBB,

NEM FOSZT MEG A MÉLTÓSÁGODTÓL,

FELVÉRTEZ A FÉRFI ILLATÁVAL,

FELRÚGJA A PORT, AZUTÁN LEÜTI A TESTSZAGOT EGY SZÉKKEL.

Az első gondolatom: Mi a franc ez? A fiam zuhanyozni szokott itt, vagy háborúra készül fel?

Elvettem a lányok karcsú, metálfényű, rózsaszín flakonjai közül az egyiket. Ez nem vezényszavakat harsogott nekem, hanem könnyed, dőlt gyöngybetűkkel jelzőket suttogott a fülembe: vonzó, sugárzó, gyengéd, tiszta, ragyogó, csábító, puha, könnyű, krémes. Sehol egy ige. Ez nem a tennivalók listája, hanem a minőségeké.

Gyorsan körbenéztem, nehogy kiderüljön, hogy a zuhany mégiscsak varázsportál, és véletlenül visszarepített az időben. Nem. Ez bizony a huszonegyedik század, ahol a fiúkat még mindig arra nevelik, hogy az igazi férfi nagydarab, merész, erőszakos, sebezhetetlen, undorodik a feminintől, és az a dolga, hogy meghódítsa a nőket és a nagyvilágot; és ahol a lányokat még mindig arra oktatják, hogy az igazi nő csendes, csinos, kicsi, passzív és kívánatos, így lehet méltó arra, hogy meghódítsák. Hát így állunk. Még mielőtt fiaink és lányaink felöltözhetnének reggel, már szégyellniük kell teljes emberi valójukat.

A gyerekeink többek annál, mint hogy beszuszakolják magukat ezekbe a merev, tömeggyártású flakonokba. Már a próbálkozással is elveszítik önmagukat.

jegesmedvék

Évekkel ezelőtt felhívott a nagyobbik lányom, Tish tanító nénije azzal, hogy „helyzet” van. A gyerekekkel épp a vadon élő állatokról beszélgettek, amikor megemlítette, hogy a jegesmedvék fokozatosan elveszítik az élőhelyeiket és az élelemforrásaikat az egyre olvadó jégsapka miatt. Mutatott egy fényképet is a gyerekeknek egy haldokló jegesmedvéről, hogy illusztrálja a globális felmelegedés hatásait.

A többi gyerek is elszomorodott a hírre, de azért annyira nem, hogy emiatt lemondjanak a szünetről. Kivéve Tisht. A tanítónő elmondta, hogy amikor a foglalkozás végeztével a többiek felpattantak a szőnyegről, és kiözönlöttek az udvarra, Tish csak ült tovább a helyén egymagában, tátott szájjal, a döbbenettől bénultan. Elképedt arcáról le lehetett olvasni a kérdést:

Tessék?! Jól hallottam, a jegesmedvék haldokolnak? Mert a Föld olvad? Ugyanaz a Föld, amin élünk? És ezt a kis katasztrófamorzsát tényleg a beszélgetőkörön kellett bedobni közénk?!

Végül Tish is kiment az udvarra, de aznap képtelen volt játszani a többiekkel, pedig megpróbálták rávenni, hogy ne gubbasszon a padon, és bevonni a labdázásba, de ő ott maradt a tanítónő mellett, és elkerekedett szemmel kérdezgette:

– A felnőttek tudnak erről? Mit fognak csinálni? A többi állat is bajban van? Hol van annak az éhes jegesmedvének az anyukája?

A következő hónapban a családi élet a jegesmedvék körül forgott. Beszereztünk jegesmedvés posztereket, és kitapétáztuk velük Tish szobáját.

– Hogy emlékezzem, anyu… muszáj emlékeznem.

Online örökbe fogadtunk négy jegesmedvét. A vacsoránál, a reggelinél, az autóban és még vendégségben is a jegesmedvékről volt szó. Egész álló nap róluk beszéltünk, olyannyira, hogy pár hét elteltével minden porcikám utálta már szegényeket. Lassan elátkoztam a napot is, amikor a jegesmedvék megszülettek. Minden tőlem telhetőt megtettem, hogy kirángassam Tisht a jegesmedve-szakadékból. Babusgattam, rákiabáltam, végül a szemébe hazudtam.

Megkértem egy ismerősünket, hogy küldjön egy „hivatalos” levelet, mintha ő lenne az „Antarktisz elnöke”, és jelentse be, hogy a jégsapkát egyszer és mindenkorra helyreállították, és hirtelen az összes jegesmedve megmenekült. Kinyitottam a kamu-e-mailt, és bekiáltottam Tishnek a szobájába:

– Ó, szent ég, kicsim! Gyere csak! Nézd, mit kaptam! Jó hír!

Tish némán végigolvasta a levelet, majd rosszalló tekintettel lassan felém fordult. Persze azonnal tudta, hogy nem igazi az e-mail – érzékeny volt, nem ostoba. A jegesmedvehorror töretlen lendülettel folytatódott.

Egyik este, miután betakargattam Tisht, épp lábujjhegyen osontam volna kifelé a jól ismert anyai örömmel, miszerint fél perc, és megérkezem az ígéret földjére. (Mindenki alszik, engem vár a kanapé, a fincsi szénhidrát és a Netflix. Senki sem érhet hozzám, senki sem szólhat hozzám, míg fel nem kel a nap, halleluja.) Már csuktam volna be az ajtót magam mögött, amikor Tish azt suttogta:

– Anyu, várj…

A francba!

– Mi az, kincsem?

– A jegesmedvék…

Ó, hogy az a…

Visszamentem az ágyához, és kissé eszelős tekintettel néztem le rá. Tish felpillantott, és azt mondta:

– Anyu… Másra sem tudok gondolni. Most a jegesmedvéken a sor. De senkit sem érdekel. Pedig utána mi következünk.

Azzal az oldalára fordult és elaludt, otthagyott engem a sötét szobában, a döbbenettől bénultan. Csak álltam felette, elkerekedett szemmel, magam körül szorosan összefont karral.

Ó, te jó ég! A jegesmedvék!!! Meg kell mentenünk a nyomorult jegesmedvéket! Utánuk mi következünk. Mégis mi a franc van velünk?

Azután lenéztem a kislányomra, és arra gondoltam: Nem vagy őrült, amiért összetört a szíved a jegesmedvék miatt. Mi vagyunk az őrültek, hogy nekünk nem fáj.

Tish azért nem tudott kimenni a szünetben, mert figyelt a tanítónő szavaira. Amint meghallotta, mi van a jegesmedvékkel, eltöltötte a rettegés, mert tudta, mi ebben a szörnyűség, és mert elképzelte az elkerülhetetlen végkifejletet. Tish érzékeny, ez az ő szuperképessége. Az érzékenység ellentéte nem a bátorság. Nem bátorság az, ha elutasítjuk az értő odafigyelést, elutasítjuk a figyelmeztető jeleket, elutasítjuk az érzést, a tudást és a képzeletet. Az érzékeny ellentéte az érzéketlen, és ez nem dicsőség.

Tish érzékel. Még akkor is, ha a világ igyekszik elsuhanni mellette, ő lassan körbenéz. Várjunk csak… álljunk meg egy percre. Amit most mondtál a jegesmedvékről… érzek valamit, és eszembe jutott valami. Maradhatnánk még egy kicsit? Érzéseim vannak. Kérdéseim vannak. Még nem akarok kimenni a szünetre.

A legtöbb kultúrában a Tishhez hasonló egyéneket már korán észreveszik, kiválasztják őket sámánként, gyógyítóként, költőként és papként. Excentrikusnak tartják őket, de a csoport túlélése érdekében kritikus fontosságúnak is, mert olyasmit is hallanak, látnak, éreznek, amit a többiek nem. A kultúra e kevesek érzékenységén múlik, mert semmit sem lehet meggyógyítani, ha előbb nem érzékeltük.

A társadalmunk azonban olyannyira a terjeszkedésre, a hatalomra és a hatékonyságra koncentrál mindenáron, hogy Tish és a hozzám hasonló egyének terhet jelentenek. Lelassítjuk a világot. Ott állunk a Titanic orrában, kétségbeesetten mutogatunk, és azt kiabáljuk: „Jéghegy! Jéghegy!”, miközben a fedélzeten álló többiek azt kiabálják vissza: „Folytatni akarjuk a táncot!” Könnyebb sérültnek tartani és félresöpörni minket, mint elgondolkodni, hogy netán mi reagálunk megfelelően egy selejtes világra.

A kislányom nem sérült. Hanem próféta. Szeretnék annyira bölcs lenni, hogy megtorpanjak és megkérdezzem, mit érez, és meghallgassam, mit tud.

Felhasznált betűtípusok

Alegreya SC – SIL Open Font License

Caramel – SIL Open Font License

Saira – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License