A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Laura Morelli: The Keeper of Lost Art

William Morrow, An Imprint of HarperCollins Publishers, 2025

Első kiadás

Fordította

Alexovics Ingrid

Copyright © 2025 by Laura Morelli

Magyar kiadás © Libri Könyvkiadó, 2026

Hungarian translation © Alexovics Ingrid, 2025

Minden jog fenntartva.

Borítókép © Maciej Czekajewski / Getty Images; Miguel Sobreira / Arcangel Images

Szerzőfotó © Davide Mandolini

Felelős kiadó Kiss Béla

Felelős szerkesztő Palkó Katalin

A szöveget gondozta Balázs Piroska

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Borítótervező Féder Márta

Tördelte Izing Imre

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza

www.ekonyv.hu

Készítette Takács Gábor

ISBN 978-963-604-729-0

A regény fikció. A nevek, szereplők, helyek, események a szerző képzeletének teremtményei. Bármely hasonlóság valós személyekkel, történésekkel pusztán a véletlen műve.

ELSŐ FEJEZET

REJTETT CSODÁK

1942 ŐSZE

A művésznek a látvány az a vezérfonal, mely a kezét irányítja. Ez a legfontosabb, legerősebb érzékük azoknak, akik a szépséget keresik, akik az isteni teremtést szeretnék másolni tollukkal és ecsetjükkel, akik hidat igyekeznek építeni az emberi lélek és a végtelen külvilág között. Mégis, ezekben a baljós időkben, mintha minden lámpás kialudt volna Firenzében, holott a fény mindennél fontosabb. Helyette a sötétség halotti leple borul ránk, és úgy tűnik, Itália megpróbáltatásai csak most kezdődnek…

SANDRO BOTTICELLI ELVESZETT NAPLÓJÁBÓL, FIRENZE, 1480 NYARA

Távolról nézve a Villa Santa Lucia a firenzei Palazzo Vecchio kicsinyített másának tűnt az azúrkék domboktól és a sűrű ciprusoktól körülölelt magas, keskeny tornyával. Érkezésünk előtt a villa csak úgy remegett a páncélos egység ágyúinak dörgésétől. Az egykor idilli erődben azonban az elképzelhetetlen pusztítás közepette olyan csodára leltünk, mely legmerészebb elképzeléseimet is felülmúlta…

WALLACE E. FOSTER KAPITÁNY,

A TOSCANÁBAN ÁLLOMÁSOZÓ 5. HADOSZTÁLY MŰEMLÉKVÉDELMI TISZTJE NAPLÓJÁBÓL, 1944

A háború egy dunyha miatt tört ki Toscanában.

– Ez az enyém!

Livia, az unokatestvére, ellöki Stellát, és felugrik a virágmintás ágytakaróra. Livia tizenhat éves, aki szürke kamaszkori bábjából színpompás teremtményként bújt ki, és elég szép és érett ahhoz, hogy a polgármester fia eljegyezze. De Stella szerint most úgy nyafog, mint egy ötéves.

– Én voltam itt előbb! – kiáltja Stella fiatalabb unokahúga, Mariasole, és felkapaszkodik Livia mellé.

– Piszokság! Én vagyok a legidősebb – méltatlankodik Livia, és ellöki a húgát. Kacagásukat elnyeli a takaró.

Stella nem ismeri jól az unokatestvéreit, így nem tudja, mi következik. De nem az óvatosságáról híres.

– Győzzön az erősebb! – kiáltja, és a két lányra veti magát.

A nevetés nem csitul. Tollpihék libegnek-pörögnek, majd a terrakottapadlóra pilinckáznak.

– Stella! Elég legyen!

Fájdalom hasít belé, amikor a nagynénje a fülénél fogva lerángatja az ágyról.

– Juj! – kiáltja Stella. A hideg kőpadlón áll, és összehúzza magát. A nénikéje nem ereszti.

Az unokatestvérei ijedten a szájuk elé kapják a kezüket.

Angela néni Stella lüktető füléhez hajol.

– Sir Harwell automobilja még el sem tűnt, te meg máris úgy viselkedsz, mint a ház úrnője! – Az ablakra mutat, mintha Stella láthatná az angol férfi Aston Martinját a kanyargós úton. – Micsoda dolog, hogy egy lány verekszik… Szégyelld magad!

Angela néni végre elengedi. Stella a fájó fülét dörzsölgeti.

– Egyikőtök sem alszik itt – mondja a nagynéni. Leparancsolja a lányokat az ágyról, és kisimítja a takarót. – Ez a mi szobánk lesz apátokkal. Ti, lányok, a szomszédos sárga szobán osztoztok majd, a lépcsőház mellett… – Stella nagynénje soványnak és törékenynek tűnik, mint egy virágmintás ruhába bújt kóró. Olyannak, akit könnyű kihozni a sodrából.

A nagynéni megfordul, és már nyitja a száját, hogy tovább korholja őket, de a lányok kiszaladnak a szobából, és Stella utánuk iramodik. A küszöbön kis híján megbotlik Mariasole viseltes cipőjében, de csak szalad új szövetségesei, az unokatestvérei után, akik már a folyosó túlsó végén járnak.

STELLA TIZENKÉT ÉVES, életkorát tekintve Mariasole és Livia között jár. Még érzi nagynénje hideg kezét, a füle lüktet a fájdalomtól. Megpillantja unokatestvérei libegő szoknyáját. Mariasole pörögve, mezítláb szökdécsel a terrakottapadlón.

– Grófnők leszünk! – kiáltja, a hangja visszhangzik a folyosón. – Livia grófnő! Várj meg! – De az unokanővére már a toronyba vezető lépcsőnél jár.

Számtalan csukott ajtó mellett szalad el. Stella már abbahagyná a lányok üldözését, inkább bekukkantana valamelyik szobába. Nem ismeri a házat, hiszen épphogy megérkezett Torinóból. Az anyja beültette egy nagy autóba, amely jó néhány gyerekkel és a Vöröskereszt egyik munkatársával, aki délen lakó rokonaihoz tartott, hogy Toscanába vigye a nagybátyjához és a nagynénjéhez, akiket nem ismert.

Vidéken nagyobb biztonságban vagy, mondta az anyja ezredszer is, és egy becsomagolt meleg paninót nyomott a kezébe.

Stella unokatestvéreinek is újdonság a villa. Azt mondják, hogy az olajfaligeten túli gondnoki lakásból költöztek ide. A ház egy gazdag angol családé, és amikor el kellett menniük, megkérték az apjukat, hogy vigyázzon a birtokra.

Minden zárt ajtó rejtett kincseket ígér. Titkos szobákat, melyek falaira és mennyezetére mitológiai lényeket festettek, és tele vannak drága holmival, elfeledett emléktárgyakkal, a fiókokba és szekrényekbe rejtett múlttal. Stella eljátszik a gondolattal, hogy belopakodik, átkutatja a szekrényeket, benéz az ágyak alá.

Livia és Mariasole eltűnik a szűk torony felfelé tekergő csigalépcsőjén. Stella a bőrtalpú cipőjében a háromszáz éve koptatott kőlépcső minden egyenetlenségét érzi. A fal keskeny, hosszú résein át megpillantja a csúcsos ciprusokat és a távolban a levendulamezőket. A tiszta égbolton vattacukorként lebeg egy rózsaszínű felhőpamacs.

Még csak egy napja van itt. Bár el kellett válnia az édesanyjától, és szomorú okokból kellett Toscanába, illetve a Villa Santa Luciába jönnie, Stella a lelke mélyén úgy érzi, valami izgalmas dolog vár rá. Itt, ebben a varázslatos villában, az új élet ígéretét érzi. Innen minden árnyék és kétségbeesés, ami idehozta, messzinek tűnik.

MIRE FELÉR A TORONYBA, alig kap levegőt. Egy hűvös fuvallat az arcába fújja a haját. Óvatosan kikerüli a galambürülékeket és a pókhálókat, a mellvédnél már várják az unokatestvérei.

Egy pillanatra megszédül. Belekapaszkodik a párkányba, ahonnan Livia kihajol. Döbbenetes látvány tárul a szemük elé. Körülöttük a táj smaragdzöld és borostyánsárga szőnyegként terül el.

– Arra van Firenze – mondja Livia kinyújtott kézzel, de Stella csak hegyeket lát, melyek szürkévé és ibolyaszínűvé változnak.

A domboldalt olajfaliget borítja. A fák között a szüret időtlen tánca zajlik. Stella férfiakat és nőket lát kosarakkal, amint felfelé nyújtózkodnak, hogy leszedjék a legérettebb bogyókat. A bütykös fatörzsekhez létrákat támasztottak. A falevelek ezüstös sötétzöldben csillognak az őszi levegőben. A liget mögötti szőlőskertben a tőkékről nehéz, bordó fürtök lógnak. A disznóólban a másik nagybátyja, Stefano marékszámra dobja a kukoricát a fekete disznóknak, melyek bőre olyan, mint Stella viseltes cipője. Tekintete az egyik kanyargós utat követi, melyet magas, zöldesfekete ciprusok szegélyeznek egészen a faluig. Megpillant egy ősrégi kőtemplomot, mellette a parókia sötét sziluettjét. A zömök templomtorony mögött a táj aranyló fényben fürdik.

A torony lábánál Stella Livia és Mariasole apját, Tino bácsit figyeli, aki Sir Harwell Alfa Romeo roadsterjét kerülgeti. A jármű karcsú, fekete sziluett az árnyékos kocsiszínben, ahol gazdája visszatértét várja. Tino bácsi, aki tíz éve hűséges sofőrje, még egyszer áttörli a fényszórókat, és becsukja a hatalmas faajtót. Stella nézi, ahogy a vaskulcsot elfordítja a zárban, majd a zsebébe dugja.

– Az micsoda? – kérdezi Mariasole.

Stella csak most veszi észre, hogy megérintette a nyakában függő medált. Önkéntelen a mozdulat. A medál édesanyja elmosódott fényképét őrzi. A Torinóból idevezető úton úgy tűnt, Stella egész világa benne van a medálban – édesanyja ölelése és a kis lakásuk. Az otthonuk.

– Még ha el kell is válnunk – mondta az édesanyja, miközben félresimította Stella haját, és bekapcsolta a nyakláncot –, tudod, hogy veled vagyok.

Ez azelőtt történt, hogy Stella elindult ide, az unokatestvéreihez, a nagynénjéhez és a nagybátyjaihoz. Nem tudta, hogy nemcsak egy új család, hanem egy csodálatos világ is vár rá Toscanában.

Vidéken nagyobb biztonságban vagy.

– A mamám – válaszolja, és a nyitott medált Mariasole felé fordítja, aki hunyorogva, egyre nagyobb érdeklődéssel nézi a vörösesbarna képet.

– A te…

Miközben Mariasole a medált nézegeti, Stellának nehezére esik elképzelni az egyre közeledő veszélyt, amelyről mindenütt beszélnek. A Villa Santa Lucia inkább menedéknek tűnik – annak, amit az édesanyja ígért, sőt még többnek is. Ez az egyetlen békés hely Toscanában.

Most nehéz elképzelni az édesanyját, amint az egykor írógépeket, most lőszert gyártó műhelyben a szalag fölé görnyed Torinóban. A lepusztult lakásukat a málló festékkel és a légvédelmi szirénák zúgását. A lebombázott épületeket, melyeket a brit légicsapások porrá zúztak. Itt nincsenek füstölgő romok, nem bőgnek motorok, nincs ellenség az égen. Nem kell hevenyészett szalmazsákokon aludni föld alatti alagutakban. Itt nincs olyasmi, ami miatt az édesanyja ideküldte.

Azt kívánja, bárcsak láthatná az anyukája, milyen itt. Vajon miért nem hozta el korábban Toscanába? Elvégre az ő családjáról van szó – a fivéréről és Stella unokatestvéreiről, akiket nem ismert.

– Még sosem láttam – mondja Mariasole. – Hogyhogy édesapád képe nincs ott?

Stella vállat von, és bepattintja a medált. Csak most jön rá, hogy az édesanyja képe mellé, a medál üres felébe egy másik fotót is be lehetne tenni. Nem emlékszik az apjára, és fogalma sincs, hogy néz ki Daniele Costa, pedig az anyjával ellentétben ő az apja vezetéknevét viseli. Ez az egyetlen dolog, ami a férfihoz köti.

– Hát itt nem mutatkozhat többé – mondja Mariasole.

Stella döbbenten áll, próbálja értelmezni az odavetett megjegyzést. Mariasole tud valamit az apjáról?

– Gyertek, nézzétek! – kiált Livia, mielőtt Stella megkérdezhetné.

A TORONYBÓL A FALU CSAK egy pöttynek tűnik a végtelenül hullámzó dombok térképén.

Livia a kőmellvédnek támaszkodva, csípőre tett kézzel uralkodói pózba vágja magát. Kifakult ruhájában mélyen meghajol.

– Örvendek. Livia grófnő vagyok.

– Milyen szép! – kiáltja Mariasole. Megragadja a testvére kezét, és ő is kihúzza magát. – Én pedig Mariasole grófnő. Most már azt tehetünk, amit akarunk! Az az öreg angol úr és a büdös felesége többé nem parancsolhat nekünk.

Livia nevet. A szolgálók az uraik fölé kerekedtek. Ott van előttük a birtok a kecskekarámokkal, az olajprésekkel és a fáskamrával. A pajtából átalakított garázzsal. A gondnoki lakással, ahol az unokatestvérei eddig laktak. A nyikorgó kúttal és a citrom- és olajfákkal, a szőlőtőkékkel, melyek, ameddig a szem ellát, beborítják a domboldalt. Most, hogy Sir és Lady Harwell már nincs itt, Stella unokatestvérei nemcsak egy üres erődítményt örököltek meg, hanem végtelen lehetőségeket is. Mesevilág volt ez, ahol bármi megtörténhet. A lányok arca csak úgy ragyog az izgalomtól a napfényben. Egy varázslatos pillanatig Stella úgy érzi, ő is része ennek a csodálatos, új világnak.

– Te lehetsz Stella grófnő – szólal meg Mariasole továbbra is pózolva.

Bár kissé összezavarodott az unokatestvére megjegyzésétől, miszerint az apja nem mutatkozhat Santa Luciában, Stella utánozza a lányokat, és ő is pukedlizik.

Idegenek között van, és nem tudja, hogyan viselkedjen. Még az is lehet, hogy nem való ide. De egyelőre úgy érzi, a lányokkal nincs annyira egyedül.

– Örvendek – mondja Stella is.

Mariasole a kezét nyújtja, ő pedig megszorítja.

DÉLUTÁN STELLA A NAGYNÉNJE mozdulatait lesve tésztát dagaszt, amikor egy elegáns autó fékez a villa előtt.

Stella abbahagyja a dagasztást, és felnéz a nénikéjére. A liszttel borított asztal túloldalán Angela néni homlokráncolva összpontosít. Egy hosszú tésztahurka végéből kis darabokat vág le, mindegyikbe belenyomja a hüvelykujját, és apró tésztafürtté csavarja. Ez a gyors mozdulat, mely a formátlan tésztából kis csodákat varázsol, amelyek megfőzve elolvadnak az ember szájában, könnyűnek tűnik. Stella azonban jó párszor kudarcot vall vele. A látszat csal. El sem tudja képzelni, hogy valaha is képes lesz ilyen gyorsan és könnyedén csinálni. Ő is a szemöldökét ráncolja, úgy koncentrál, mint a nagynénje.

– Megyek már! – kiáltja Tino bácsi.

Stella újra végigsimít a lisztes asztallapon, majd az öklét belenyomja a rugalmas tésztába, mely enged a nyomásnak. Az ablakon beáradó napfény az arcát melegíti, fényes téglalapokat vetít az összekaristolt asztalra. Kinéz, és figyeli, amint a nagybátyja kisegít egy jól öltözött férfit az elegáns autóból.

Felemeli a sodrófát, majd ahogy a nénikéje mutatta, teljes testsúlyával ránehezedik, és kinyújtja a tésztát. A nénikéje apró, tökéletes formákat sodor. A tészta itt másképp fest, mint Torinóban, és különben is, érvel magában, otthon ők főleg rizst és kását esznek. A nénikéje nem várhatja el tőle, hogy tudja, hogyan kell csinálni.

Hallja, hogy Tino bácsi betessékeli a látogatót Sir Harwell ebédlőjébe. A hatalmas teremben akkora az asztal, hogy húszan vagy még többen is elférnének körülötte. A mennyezetet durván faragott gerendák tartják. Tino bácsi kihúz egy széket, a lábak a vörös kőpadlót karistolják. A látogató leveszi a kalapját, kiszabadítva ősz fürtjeit.

– Biztos vagyok benne, hogy megérti az érveimet – mondja a férfi.

Stella nénikéje a kötényébe törli a kezét, és megáll a küszöbön.

– Úgy döntöttünk, hogy a gyűjteményünket más-más helyen raktározzuk el a vidéken – mondja a férfi, miközben Tino bácsi int neki, hogy foglaljon helyet. Stella csak a vendég hátát látja. A férfi zsebkendőt vesz elő, és letörli az izzadságot a homlokáról. – Megtanultuk a leckét a nagy háborúban. Úgy a legjobb, ha a festmények nem egy helyen vannak. Az kockázatos lenne.

– ANGELINA! – KIÁLT TINO BÁCSI az asztal mellől. Stella próbálja angyalként elképzelni a nénikéjét, és kis híján hangosan felnevet. – Hozz Signor Pogginak egy kávét!

Stella nagynénje dohogva visszatér a konyhába, és begyújtja a tűzhelyt. Néhány kanál keserű port dob egy kannába.

– Mire vársz? – mordul Stellára. – Hozd a csészéket!

A lány abbahagyja a dagasztást. Nem tudja, mire számíthat a nénikéjétől. Az jár a fejében, miért egyezett bele Angela néni, hogy idejöjjön, ha nem akarta befogadni. Kivesz két kis csészét és csészealjat a tálalószekrényből, és óvatosan a tűzhelyhez viszi, közben próbálja csillapítani a keze remegését.

– A többi festmény hová kerül? – kérdezi a nagybátyja az ősz hajú férfit, Signor Poggit.

– Már rengeteg képet vittünk a Bossi-Pucci-villába, Montagnanába. Felvettünk egy teljes állású gondnokot. A minisztérium Poppianót és Olivetót is lefoglalta. Meg néhány más helyet is.

Angela néni addig tölti forró eszpresszóval a csészéket, míg a tetejükön hab nem képződik.

– Hozd a cukrot – utasítja a lányt –, és a vizet is! – Stella felemeli a vizeskancsót, melyben citromkarikák lebegnek, majd követi a nénikéjét az ebédlőbe.

– Minden tiszteletem az öné, Signor Poggi – mondja éppen Stella nagybátyja, amikor belépnek –, és megértem a múzeum problémáját, hogy igyekeznek több helyre elrejteni a műalkotásokat, hogy az előre nem látható veszélyektől megóvják őket. De sehogy sem tudom elérni Sir Harwellt. Engedélyt kell kérnem tőle. Én csak sofőr vagyok – teszi hozzá vállvonogatva.

– Dicséretes, hogy lojális a munkaadójához – mondja Signor Poggi.

Stella nagynénje leteszi a kávéscsészéket a két férfi elé, majd karba font kézzel áll az asztal mellett.

– A feleségem, Angela – mutatja be Tino bácsi.

– Köszönöm, asszonyom – mondja Signor Poggi, majd újra Tino bácsihoz fordul. – Barátom, minden bizonnyal megérti, bármennyire kedveli is, Sir Harwell pillanatnyilag országunk ellenségének számít. Firenze brit lakói szinte mind elhagyták a várost. Ő is visszatért Angliába?

– Svájcba – közli Tino bácsi, és végigsimít ritkuló haján, mely fenyőillatú pomádétól csillog. – Úgy gondolja, ennek hamarosan vége. Nem akart messzire menni. Azt reméli, mihamarabb visszatérhet. Nem kell győzködnöm arról, mennyire szereti Santa Luciát. Már több mint tíz éve ez az otthona. – Körbeint. A padlót egyenetlen terrakottalapok borítják, a falnál hatalmas kőkandalló, a mennyezeten méretes gerendák, a szoba közepén a jókora ebédlőasztal.

Stella azt reméli, a nagybátyja téved, és Harwellék nem egyhamar térnek vissza a villába. Az unokatestvérei szerint Sir Harwell fura szerzet. Stellát annyira elbűvölte az elegáns hálószoba, amelyen a lányokkal osztozik, meg az ebédlő is, hogy nagyon reméli, a házigazdák soha nem térnek vissza, a családjának pedig nem kell visszaköltöznie a domb melletti gondnokházba.

– Nézze – mondja Signor Poggi –, magánemberként semmi kifogásom az angolok ellen. De attól tartok, a háziuruk túlságosan optimista. Úgy tűnik, az angolok nem értik, hogy most már ellenségek. Sokan, józan ész ide vagy oda, Firenzében maradnak. Jobban tennék, ha elhagynák Olaszországot. Legalábbis egyelőre.

– Sir Harwell és a családja… – kezdi Tino bácsi. – Nos, ők könnyedén visszaköltözhetnek, amint elmúlik a vész.

Az idős férfi felhajtja az eszpresszóját, majd csörömpölve leteszi a csészét.

– Attól tartok, barátom, hogy ez a bájos hely már nem Sir Harwell tulajdona. A villa az olasz államé.

Stellát elvarázsolja a két férfi beszélgetése, és fel sem tűnik neki, hogy beljebb lépett az ebédlőbe. Szeretne többet megtudni Harwellékről és a Signor Poggi által említett festményekről. A tálalónak támaszkodik. Szeretné megvédeni, megóvni ezt a villát, amelyet, úgy tűnik, Sir Harwell elvesztett, és most már az ő és az unokatestvérei tulajdona. Úgy képzeli, a birtok az ő nagy családjuké. Az meg sem fordul a fejében, hogy az olasz állam lesz a tulajdonos.

A kíméletlen igazság hallatán Tino bácsinak elakad a szava.

– Az Észak-Olaszországot érő egyre gyakoribb brit légitámadások miatt, nos… – szólal meg némi együttérzéssel a hangjában Signor Poggi – a dolgok bizonytalanná váltak. A helyi önkormányzat problémáit már nem is említem. Akárhogy is, én elég öreg vagyok, és emlékszem, mi történt a műgyűjteményünkkel a nagy háború alatt, ezért…

– Mit keresel itt, Stella? – Angela néni szigorúan néz a lányra. Stella az ujjával végigsimít a tálalószekrényen, ahol a vizeskancsó karikát hagyott. – A tésztával kellene foglalatoskodnod.

– Szomjas vagyok.

– Tudod, hol a kút…

Tino bácsi csendre inti a feleségét.

– Nincs semmi baj, Stella – mondja. – Tölts magadnak egy pohárral.

Stella tétovázik, aztán tölt egy pohár vizet. A hűvös víz csípi a torkát.

– Ő az unokahúgom, Stella – mondja Tino bácsi. – A nővérem gyereke. Az édesanyja Torinóban dolgozik egy lőszergyárban, az apja… távol van.

Tino bácsi elhallgat. Stella különösnek találja, hogy az anyját és az apját megint együtt említik, holott, mióta az eszét tudja, Daniele Costa nem élt velük.

– Egyre több gyereket küldenek vidékre. Úgy tűnik, minden, ami értékes, elhagyja a városokat. – Signor Poggi szomorúan, mégis bátorítóan Stellára mosolyog. – Sok firenzei is úgy döntött, hogy vidéki rokonokhoz küldi a gyerekeit.

– Nos – Tino bácsi megvakarja kopaszodó feje búbját –, a feleségemnek jól jön egy segítő kéz a konyhában. – Ő is szomorú mosollyal néz Angelára, aki rezzenéstelen arccal néz vissza rá. – És volt szabad hely a falusi iskolában is.

Ez az egy bökkenő, gondolja Stella, a dolog szépséghibája. Nem akar iskolába járni.

– Stella, az úr Signor Poggi. A firenzei Uffizi képtárból jött.

– Signorina – biccent a lány felé gálánsan Signor Poggi, amitől Stella hirtelen fontosnak érzi magát. Mint amikor grófnőként az unokatestvérei előtt pukedlizett az őrtoronyban. – Ki lakik még itt?

– Sir Harwell rám bízta a birtokot, így már csak mi maradtunk itt. Én a feleségemmel és a két lányunkkal. Valamint a feleségem fivére, Stefano. És Stella.

Signor Poggi feljegyzi ezt az információt egy kis füzetbe, majd előhúz egy halom papírt az aktatáskájából. – Itt van azoknak a műtárgyaknak a listája, melyeket ide, a Villa Santa Luciába hoznánk – mondja. – Nézetem szerint ideális az épület. Magas mennyezet, tágas, levegős helyiségek, a spalettákat be lehet csukni, az ajtók pedig kulcsra zárhatók – mondja, és a belső udvar felé int.

Stella szívesen megszámolná, hány szoba van a villában. Hány kandalló és hány szekrény. Hány falikárpit, freskó és csillár.

– Természetesen kárpótoljuk önöket a szolgálataikért és az időért, melyet a műkincsek őrzésével töltenek – folytatja Signor Poggi. – Ideális esetben az Uffizi a reggel nyolctól este hétig tartó időszakot fizetné önöknek. Ezért napi tizenhét líra lenne a juttatásuk. Aztán keresnünk kell valaki mást, aki éjszaka vigyáz a képekre… Ő feleennyit kapna.

– A sógorom elvállalhatja – veti fel Tino bácsi. – Sir Harwell állatait gondozza, és az olajfákkal foglalatoskodik.

Stella látja, hogy a nagybátyja és a nagynénje beszédes pillantást vált.

– Remek – bólint az Uffiziből érkezett férfi. – Úgy tűnik, akkor meg is állapodtunk. Itt kell aláírniuk, a többit majd mi intézzük. Az első teherautónyi szállítmányra jövő héten számítsanak.

Tino bácsi odakanyarítja a nevét a papírra.

– Tudják, azért van ebben kockázat is… – jegyzi meg Signor Poggi.

Tino bácsi összeszorítja az ajkát, és vállat von.

– Ez mindannyiunkra igaz, barátom, nem?

Signor Poggi helyeslően bólint, feláll, és a két férfi kezet ráz. Becsatolja az aktatáskáját, és felteszi a kalapját.

Miféle kockázat? Stella eltöpreng, majd leteszi a poharat, és visszamegy a konyhába a nagynénjének segíteni. Itt aztán semmi sem olyan, mint Torinóban. Itt csak szelíd kecskék vannak, hullámzó fű és csúcsos fák. Stella és az unokatestvérei egyszer csak grófnők lettek. Ha nincs a gonosz nagynénje, minden tökéletes lenne. Stella szerint nem ér el ide a háború, ellenben rengeteg más lehetőség van, melyek úgy sorjáznak, mint a toszkán dombok végtelen egymásutánja.