A mű eredeti címe

Talking at Night

Copyright © 2023 by Claire Daverley

Hungarian translation © Fügedi Tímea

© General Press Könyvkiadó, 2023

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

FÜGEDI TÍMEA

ISBN 978 963 452 781 7

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KISS-PÁLVÖLGYI LÍDIA

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Természetesen Clive-nak

„Bár mindig mindent veled csináltam volna!”

Idézet Baz Luhrmann A nagy Gatsby című 2013-as filmjéből

Egy kedd éjszaka hasad ketté az életük.

Az anyja képtelen túllépni ezen a részleten a gyász előtti lázas tagadásban, a kórház folyosójának erős fényei alatt. A csempék szürkék a sok dörzsöléstől, a reluxa rései mögött vörös csíkokban izzik az ég. Már majdnem hajnalodik, Rosie pedig az üveg mellett áll, és érzi, hogy a lénye egy darabkája visszahúzódott egy olyan zugba, aminek a létezéséről ő eddig nem is tudott.

De kedd van, mondja az anyja az orvosnak. Keddenként nem szokott elmenni otthonról.

Az orvos kedves és tapasztalt, kinyújtja a kezét, hogy megérintse az asszony könyökét, Rosie pedig észreveszi, milyen ápoltak a körmei: simák, gömbölyűek és tiszták. Ő is ilyen körmöket akar. Olyan kedves és gyengéd akar lenni, mint ez az orvos; szeretné, ha képes lenne megérinteni az anyja könyökét, haza tudná vezetni őt, miután a hír, ez az elviselhetetlen, kibírhatatlan hír valahogy leülepedett, beléjük ivódott.

Rosie persze tudja, hogy még évekbe fog telni, mielőtt bárhol újra otthon érzi magát, erre már akkor rájön, amikor az orvos kezét meg a szépen begombolt mandzsettáját nézi. Soha semmi nem lesz megint pontosan olyan, mint régen volt. Többé semmi nem lesz normális, önfeledt vagy rutinszerű, hiába hogy ez csak egy keddi nap, hiába lesz három óra múlva zeneórája, hiába őrzi még mindig a kabátja zsebében a rábízott kulcsokat.

Arra gondol, hogy még mindig tele van az ő ujjlenyomataival.

Csak azt reméli, hogy semmit sem érzett, amikor lezuhant.

ELŐTTE

Egy

Will már azon az éjszakán rájön, hogy van valami Rosie Wintersben, amikor találkozik vele a tábortűznél.

Amikor elmondja neki, hogy az anyja lelépett.

Egymás mellett ülnek a félkörben elhelyezkedő tizenkettedikesek között; a lángok felcsapnak a novemberi sötétségbe. Ujjatlan kesztyűk, sörösdobozok. Messze, a fenyők mögött hullámok csapkodnak. Will igazából nem ismeri Rosie-t, pedig egy iskolába járnak, és vannak közös barátaik, ma este viszont beszélgetnek. Egy kicsit.

Először apróságokról. Lényegtelen dolgokról. Aztán Will barátja, Josh, Rosie ikertestvére, tesz egy megjegyzést a szüleikre, mire a lány felnevet, de olyan halkan, hogy alig hallani a tűz ropogásától, és mielőtt Will észbe kaphatna, elkotyogja, hogy ő nem ismeri az anyját. Ezt még sosem mondta ki hangosan. Általában kerüli a témát, lehajtott fejjel kivárja, hogy elmúljon a pillanat. Most azonban gondolkozás nélkül elmondja ennek a töredezett hajvégű, természetes szemöldökű lánynak, akinek olyan fehér és vékony a keze. Elárulja neki, hogy az anyja még évekkel korábban elment, miközben ő rajzfilmet nézett iskola előtt.

Amikor kimondja, Rosie ránéz, a szemében tükröződnek a lángok. Az arcáról nem sugárzik sem együttérzés, sem kíváncsiság; nem ráncolja a homlokát, és nem rándul meg a szája, habár Will pontosan erre számított volna, ha lett volna ideje elgondolkozni rajta.

Szerinted hol lehet?, kérdezi egy perccel később Rosie.

Will hallgat. Az ég darabkáit nézi a fák ágai között. A füst felfelé kanyarog a tűz felől, előbújtak a csillagok, az egyik nagyobb és fehérebb, mint a többi. Talán egy bolygó vagy egy hold.

Nem tudom, feleli Will. Bárhol.

Rosie Winters elismétli ezt a szót, mintha ténylegesen elgondolkozna rajta. Mintha azon töprengene, milyen lehet az a bárhol.

Kora tél van, és az erdőn átsüvít a szél, de kint maradnak. Jobb itt, mint otthon, ahol meleg van ugyan, de a tévé unalmas.

Ez, ahogy a bőrüket vöröses narancssárgára festi a tűz fénye, új.

Lángra lobbant valamit.

Átbeszélgetik az éjszakát, majdnem összeér a térdük. Will nem mond sokat, pedig sosem hitte volna, hogy képes ennyire odafigyelni valakire, ilyen kétségbeesetten vágyni egy újabb mondatra, és így meglepődni a másik szóválasztásán. Az emberek kettesével elszállingóznak, hogy megérinthessék egymást a fák mögött, a homokban ügyetlenkedjenek, vagy keressenek egy kis késő éjjeli harapnivalót: tésztát vagy olajfoltos papírban árult sült krumplit. Csak ő, Rosie, Josh és még két másik fiatal marad. Az egyikük elővesz egy gitárt, aztán pengetni kezdi a hamvadó tűz mellett. Will nézi a fák vörösen izzó kérgét, a hamu fekete-fehér szegélyét.

Már csak a parázs maradt, amikor Rosie énekelni kezd.

Először a testvére kéri meg. Bátorítania kell, még könyörög is neki, de a lány végül halványan biccent, jelezve, hogy beleegyezik.

A szél elcsendesedett. A levegő a tűz nélkül olyan, akár az üveg: hideg és mozdulatlan. És amikor Rosie énekel, a hangja semmihez sem fogható, amit Will korábban hallott. Hajlékony, tiszta.

Addig hallgatják, amíg teljesen ki nem alszik a tűz, és el nem zsibbad a kezük, aztán elválnak egymástól. Will a fejébe nyomja a bukósisakját, becsatolja az álla alatt, majd amikor beindítja a motorját, arra gondol, hogy ez olyan egyszeri, különleges éjszaka volt, amikor beszélgetett valakinek a testvérével, aki elénekelt egy furcsa dalt, de ennél több nem történt.

Ám Rosie hangja egész éjjel nem hagyja aludni.

Aztán a következő meg a rá következő éjszaka sem.

Hétvégén későn kel. Belebújik a kapucnis pulcsijába, próbálja figyelmen kívül hagyni a cigaretta utáni égető vágyát, miközben zokniban leoson a lépcsőn. Az alsó foknál Dave üdvözli, a térdénél toporog, Will pedig megvakarja a szőrös fejét, aztán az állat visszarohan a nappaliba. A kutya általában a nagypapa régi székében tölti a napokat összegömbölyödve. Mintha azt várná, gondolja Will, hogy hazajöjjön.

A nagyanyja bacont süt a konyhában. Forró olaj és sercegő zsír, só, disznóhús meg pirítós szaga terjeng a levegőben. Amikor Will belép az ajtón, az asszony trillázva üdvözli:

Jó napot!, mondja.

Még csak tíz óra, érvel Will.

Te pedig csak egyszer vagy tizennyolc, fiam, hangzik a válasz. Nincs értelme a paplan alatt bujkálni, és elpocsékolni a csinos arcodat!

Nem bujkáltam, ellenkezik Will. A konyhaasztalhoz megy, és tölt magának egy pohár vizet a kancsóból.

Amber már el is ment úszni, folytatja a nagyanyja Willnek háttal. Sőt, már a házi feladata felét is megírta!

Jó neki, feleli Will.

Rövid csend támad, csak a bacon serceg, miközben a téli nap halvány fénye a falakra vetül. A húgának nyoma sincs. Biztosan bezárkózott a hálószobájába, színes zselés tollakkal jegyzetel, és szív alakú gemkapcsokkal tervezgeti az életét.

Fáradtnak tűnsz, állapítja meg a nagyanyja. Will nem válaszol azonnal, csak elvesz az asztalról két háromszög alakú pirítóst, és a hátsó ajtóhoz megy.

Jól vagyok, közli végül, és lenyomja a kilincset. Az asszony felel valamit, miközben Will kisurran az ajtón, aztán becsukja maga mögött, egyenesen a garázs felé tart.

Egy futó pillanatig rosszul érzi magát.

Tudja, hogy a nagyanyja egy ideig morgolódni fog, aztán később, ebédre kiviszi neki a bacont.

A garázsban felkapcsolja a mennyezetről lógó csupasz villanykörtét. Ez egy ablaktalan, betonpadlós helyiség, ahol antennás rádió áll a nagyapja régi munkapadján. Fűrészpor és régi dízel szaga terjeng idebent, a sarokban pedig egy szerszámosláda foglalja a helyet, a földön egy kupac használaton kívüli deszka hever. Ez az egyetlen hely, ahol Will többé-kevésbé úgy érzi, hogy rendben mennek a dolgok, és mindennek célja van, senki sem beszél, nem kételkedik, és nem is vár el semmit.

Az új motorja lecsupaszítva, befejezetlenül áll pontosan ott, ahol hagyta.

Will megáll az ajtóban, megeszi az üres pirítósát, közben végignézi a padlót a szükséges szerszámokat keresve. Végül munkához lát, még a rádiót sem kapcsolja be. Csak ő létezik, és a motor. Újrafesti a sárvédőket, megszorítja a fényszórókat. Munka közben alig gondol Rosie-ra.

Épp csak egy kicsit.

*

Rosie későig a zeneteremben marad. Csak a skálázást akarta gyakorolni, úgy tervezte, egy negyedóra után lelép. Ám eltelt egy óra, már megérkezett a takarító, a feltörlő a csempéken forog. Rosie hallja, ahogy a vödör a padlón csúszik, kiloccsan a víz. Halkan káromkodik egyet, aztán elteszi a kottáját. Lekapcsolja a lámpát, és hagyja, hogy becsapódjon mögötte a faajtó. Jó éjszakát kíván a takarítónak, aki mindig kedves, mindig rámosolyog Rosie-ra, amikor a kései órákban elhaladnak egymás mellett a folyosón, mintha valami közös titkuk lenne.

Odakint már besötétedett, a levegő tisztábbnak érződik; az efféle hideg a hó közeledtét jelzi előre. Ez az este nem csupasz lábaknak való. Ilyenkor nem jó a neoncsövek hideg fénye alatt futni.

Csakhogy megígérte az anyjának, ezért átmegy az edzőterembe. Átöltözik, és feláll a futópadra, de csak feleannyi időre, mint kellene, mert elfeledkezett róla, a zene lefoglalta, és már megint elpazarolta az idejét.

Az izzadságtól összetapad a frufruja, és csíp a szeme, Rosie pedig azon töpreng, miközben a lába a szalagon dübög, hogy miért igyekszik ennyire. Kinek akar megfelelni? Miért fontos mindig minden annyira?

Félidőben szúrni kezd az oldala, így megáll, kénytelen oldalra hajolni, és kifújni magát. Reméli, hogy senki sem vette észre. Hogy senki sem néz rá. Utána megint a vállára emeli a táskáját, becipzárazza a dzsekijét, és elindul a rövid, hazafelé vezető úton; a nedves haja a fülére tapad. A feje fölött csillagok ragyognak, kocsik robognak el mellette világító fényszóróval. Rosie a lépteit számolja, aztán újraszámolja őket. Kikerüli a repedéseket a járdán.

Az ikertestvére otthon a kanapéjukon hever.

Késtél, mondja a fiú anélkül, hogy levenné a tekintetét a tévéről.

Nem sokat, feleli Rosie a csuklójára pillantva, és csak most veszi észre, hogy csupasz. Már megint ott hagyta az óráját a zeneteremben. Nem tud úgy írni, ha az időre figyel.

Anya dühös lesz, mondja Josh, Rosie pedig lenyomja a testvére fejét a tenyerével, aztán kimegy a szobából, mielőtt az ikre hozzávághatna egy párnát.

Az anyjuk nem dühös, csak szórakozott. A konyhában telefonál, és felemeli Rosie felé az ujját: így szokott köszönni, miközben azt üzeni a lányának, hogy várj, valami fontosat csinálok, de ugye megérted, hiszen tudod, hogy mennek a dolgok.

Milyen volt ma az iskolában?, kérdezi az anyja, amikor leteszi. Nem néz Rosie szemébe, körbefordul, hogy kinyithassa a sütőt.

Jó, feleli Rosie.

És az edzés?

Kemény.

Nos, az jó, feleli az anyja. Keménynek is kell lennie.

Van időm lezuhanyozni?

Az anyja rápillant, a szeme megakad a lánya csillogó arcán és kócos haján.

Muszáj, hogy legyen, feleli. Nem ülhetsz le ilyen izzadtan vacsorázni, nem igaz, szívem?

Rosie visszabámul rá, egy pillanattal tovább tartja rajta a szemét a kelleténél, aztán bólint, és elindul a lépcső felé.

A fürdőszobában olyan forróra állítja a vizet, hogy szinte éget. A bőre élénkvörös lesz tőle, ő azonban csak áll, és tűri. Megint számol, de ezúttal nem a lépteit, hanem a másodperceket. Elnyújtja a számokat újra meg újra, olyan ez, mint a vérkeringés: képtelen megállítani.

Amikor végzett, törölközőt teker a hajára, hálás a páráért, amely eltakarja a tükörképét. Aztán megszárítja magát, és átballag a szobájába. Az íróasztalán kották hevernek szanaszét, a polcán könyvek, amik már elrongyolódtak és teafoltosak lettek a gyakori forgatástól, elgyötörtek, mint a régi térképek. Patti Smith. Oliver Sacks. A két Sylvia: Patterson és Plath.

Belebújik a ruháiba, aztán leereszti a redőnyt. Egy ideig ott áll, a kezét az ablakpárkányra nyomja. Éhes, a szó minden értelmében. Fontolóra veszi, hogy kisétál az ajtón vizes hajjal a készülődő hóesésbe, bele a norfolki éjszakába.

Mi volt ma az iskolában?, kérdezi megint az anyja, amikor már mindnyájan asztalhoz ültek. Kockára vágott, félkészen vásárolt lasagnét szolgál fel, a tányérokat odatolja Rosie apja és testvére elé. Óvatosan! Még meleg.

Rosie két kézzel elveszi a tányért, észreveszi, hogy az ő adagja kisebb, mint a többieké.

Föld hívja Joshuát!, nógatja a fiút az anyja. Milyen napod volt?

Jó, feleli Josh tésztával a szájában.

Rosie?

Leadtam a projektmunkámat történelemből, meséli Rosie. És befejeztem egy esszét az ókorból.

Hogy sikerült?

Szerintem jól.

Ügyes vagy.

Egy perc csend támad, kések csikorognak a tányérokon. Rosie iszik egy korty vizet, aztán az anyja mesélni kezd a munkájáról: az egyik ügyfele megadta magát a feleségének, nem vállal fel egy olyan csatát, amit pedig az ő segítségével biztosan megnyerhetnének. Ezúttal sem szólal meg senki. Ketyeg az óra a konyhában. A tányérjukra besamel szivárog.

Talán csak túl sok volt, próbálkozik Rosie.

Hm?

Az ügyfelednek. Talán fáj neki, hogy így ért véget a házassága. És csak azt akarja… hát tudod. Hogy vége legyen.

Az anyja tölt magának még egy pohár bort, beleszúrja a villáját egy paradicsomba.

Ne tegyünk úgy, mintha ismernénk az indokait, Rosemary!, mondja, miután nyelt egyet. Josh elkapja a testvére tekintetét, némán megkérdezi tőle, minek foglalkozik vele egyáltalán, a lány pedig lesüti a szemét az asztalra. Az apjuk keresztrejtvényt fejt.

Amikor az anyjuk feláll, hogy leszedje az asztalt, Josh a maga maradékát átcsúsztatja Rosie tányérjára, ő pedig gyorsan belapátolja, aztán feláll segíteni, a vállával megböki a tesójáét.

A testvérek ilyenek. Vagy az ikrek.

Rosie nem tudja, mi a különbség.

Éppen elmossa a salátástálat, amikor felcsendül egy új dallam. Olyan, mint a hajnali madárdal: az első, puhatolózó hangok, amikor még senki sincs ott, hogy meghallgassa. Amikor Josh megemlíti, hogy holnap Will White-tal fog ismételni az emelt matekos óráról, Rosie alig figyel oda, mert próbálja észben tartani a hangokat.

Újra meg újra elismétli őket, mielőtt kihullanának az emlékezetéből.

Marley másnap kora reggel felhívja.

Rosie addigra felébredt, a második csengésre felveszi.

Már felkeltél, állapítja meg Marley.

Nem tudtam aludni, feleli Rosie. Egy pillanatig azt kívánja, bárcsak a barátnője megkérdezné, miért. Szeretné, ha észrevennék, ha érdekelne valakit.

Arra gondoltam, csinálhatnánk valamit ma este, jegyzi meg ehelyett Marley. Rosie azt feleli, hogy az jó lenne, de tanulnia kell.

És? Nekem is. Tanulhatnánk együtt. Képzeld csak el!

Rosie megfordul az ágyában. A reggeli napfény halovány a függöny mögött, mint a zavaros víz, amiben megmártottak egy festékes ecsetet.

Most ezt mondod, feleli, de aztán beteszel egy filmet, és a végén nem tanulunk semmit.

Azt hiszem, ez elkerülhetetlen, helyesel Marley, Rosie pedig hallja az ismerős, kissé pimasz hangján, hogy mosolyog.

Pedig jólesne egy kis pihenés, ismeri be, miközben átteszi a telefont a másik kezébe. A tenyere tintás a késő éjjeli dalírástól, a rengeteg áthúzástól meg riffre tett kísérlettől.

Szuper!, lelkendezik Marley. Akkor mi lenne, ha a hétvégén csinálnánk valamit? Mit szólnál egy szombat esti lakmározáshoz vagy valami hasonlóan tragikushoz?

És az miért lenne tragikus?

Mert tizenhét évesek vagyunk, Rosie! Nem kellene a szombatot ürügyként használnunk arra, hogy találkozzunk vagy szórakozni menjünk, vagy csináljunk valamit, ami egy picikét is izgalmas.

De szoktunk szórakozni menni! A múltkor is voltunk.

Ja, de nekem végül mindössze egy csomag csipsz meg egy Tic Tac-ízű smár jutott.

Rosie felnevet. Hallja, hogy az anyja munkához készülődik: a földszinten zúg a kávéfőző.

Kivel smároltál?, kérdezi.

Nem érdekes, feleli Marley.

Hát jó. Jövő héten úgyis valaki más lesz.

Könnyűvérűnek neveztél, Rosemary Winters?

Tennék ilyet?

Azt hiszem, nem. De csak mert szende szűz vagy.

Jó név lenne egy körömlakknak.

Ugye? Szerintem is! Marley felnevet azzal az erőteljes, magával ragadó hahotázásával, Rosie pedig kénytelen távolabb húzni a fülétől a telefonját. Akkor szombaton. Veszek egy rakat pattogatott kukoricát meg egy csomaggal abból az öregasszonyos cukorkából, amit szeretsz.

A karamella nem öregasszonyos cukorka.

És annyiszor játsszuk újra Leo jeleneteit, ahányszor csak akarod. Vagy a Patrick Swayze-seket. Úgy érzem, szükségünk van egy kis izgató fazekasságra az életünkben.

Marley!

Mi van?

Izgató fazekasság?

Nem kell, hogy fazekasság legyen. Megteszi egy kis dörgölőzés is Solomon Burke zenéjére. Vagy szex az asztal tetején Berliozra.

Leteszem.

Prűd vagy.

Szombaton találkozunk.

Tudtam, hogy a Berliozra nem tudsz nemet mondani, jegyzi meg Marley.

Rosie a barátnője szavain gondolkozik iskolába menet. Josh már korábban elindult kosarazni, így most egyedül gyalogol, a kabátját állig felhúzta a hideg miatt. Tényleg szűz, és tényleg szende. Próbál ezen változtatni. Ám valójában nem igazán érdekli, hogy más legyen, mint amilyen: vagyis lényegében egy rendes lány.

Még sosem járt senkivel. Egyszer már csókolózott, pontosabban őt csókolta meg egy fiú, miközben a fürdőszoba ajtajának nyomta Rosie vállát egy barátjuk házibulijában, de nem különösebben élvezte. A kilincs lehorzsolta a farkcsontját, a srácnak meg rágóíze volt.

Még sosem rúgott be. Nem lógott el otthonról. Nem cigizett, nem hazudott, még csak nem is káromkodott a szülei előtt, habár nem volt biztos benne, hogy észrevennék, vagy egyáltalán érdekelné őket.

De még van ideje mindenre, érvel, miközben lelép a járdáról, hogy átmenjen az úton. Tizenhét évesen még csak most kezd élni. Keményen fog dolgozni, megtesz mindent, amit várnak tőle, és jó élete lesz, rendes, teljes, tele zenével, költészettel, borral, szexszel meg olyan életre szóló pillanatokkal, amik nem csak három percig tartanak, és amiktől nem lesz kék-zöld foltos a háta.

Ez a terve.

Iskolába menet át kell mennie az úttesten egyszer, kétszer, háromszor, a talpát a járdának ütögeti, amíg abba nem hagyhatja, és ekkor kezd havazni. Először csak lágyan, mintha eső szemerkélne. Úgy rátapad a kabátja ujjára, mint a só.

Kettő

Josh azt mondja, hogy ő ezt nem érti. Mindketten az emelt matekos könyvükre merednek. A hó kavarog odakint, az osztályterem ablaka előtt.

Csak ketten vannak ezen az órán, az évfolyamukból csak ők vették fel ezt a tárgyat. Már előtte is ismerték egymást, volt néha közös órájuk, de most, a gimnázium utolsó évében Will szerint barátok lettek. A többi haverja inkább olyan szünet idejéig tartó ismerős; nem kérdeznek semmit Willtől, úgy tűnik, egyáltalán nem érdekli őket, mi van vele, ami neki tökéletesen megfelel. De Josh más.

Szóval te mit választottál elsőnek?, kérdezte Josh annak idején, az első órájukon.

Mire gondolsz?, kérdezte Will, mire Josh azt felelte, hogy az első egyetemre a jelentkezési lapján, így el kellett magyaráznia, hogy nem tanul tovább.

Josh erre felnézett a feladatlapjából.

Ugyan már!, mondta, Will pedig megkérdezte, hogy ezt hogy érti. Hát úgy, hogy tök okos vagy.

Kösz.

De most komolyan! Ha odateszed magad, bárhová bejuthatsz, ahová csak akarsz.

És ha nem akarok?, kérdezte Will. Josh rápillantott, egy kis ránc jelent meg az orra tetején, mintha nem teljesen értené.

Most azonban mindketten a hiperbolikus függvényekre merednek, remélve, hogy legalább valamennyire érthetővé válik, még mielőtt a lecke végére érnek. A tanáruk, Mr. Brookman már elment. Gyakran ürügynek használja az órájukat arra, hogy hosszabb szünetet tartson a tanáriban, és Will szerint ez oda-vissza működik.

Fejezzük be mára!, javasolja.

Josh hátradől, a széke két lábon inog.

Nem tehetem. Meg kell értenem még a próbavizsga előtt.

Miért?, kérdezi Will, miközben belesöpri a tollait a táskájába.

Mit miért?

Miért kell megértened a próbavizsga előtt? Csak akkor kell tudnod, amikor majd ténylegesen vizsgázol, tavasszal. Rengeteg időd van.

A próbavizsga is fontos, tiltakozik Josh, még mindig hátradőlve a székében. Az előzetes felvételi ajánlatok meg hasonlók miatt.

Aha, feleli Will.

Tényleg nem tanulsz tovább?

Nem.

Akkor mit fogsz csinálni?

Dolgozni fogok, feleli, közben a vállára emeli a táskáját. Talán utazgatok.

Az zsír.

Nem azért, feleli Will, mert tudja, hogy az emberek vagánynak tartják a motorja meg a jó jegyei miatt, és amiért évekkel korábban volt egy balhéja. De az már nagyon régen volt, mégis mindenki csak ezt tudja róla. Csak ez érdekli őket.

Később azért átjössz?, kérdezi Josh.

Még mindig szükséged van rám?

Persze, feleli Josh, és hagyja, hogy a széke levegőben lógó két lába visszahulljon a padlóra. A Crescent Gardensnél lakom, az utcán parkolhatsz. Fehér ház kék ajtóval.

Odakint Will átszeli az udvart, hópihék telepszenek a hajára. Az iskola úgy néz ki, mintha valaki krétával és szénceruzával rajzolta volna oda: alaktalan, elkenődött.

Will nem sokat foglalkozik azzal, hogy este átmegy Joshhoz segíteni neki a tanulásban. Sem azzal, hogy Josh történetesen annak a lánynak az ikertestvére, akit nem bír kiverni a fejéből.

Nem szokatlan számára az ilyesmi. Gyakran gondol lányokra. Ami furcsa az egészben, az a gondolatai tartalma: egyáltalán nem szerepelnek benne Rosie lágy, nedves testrészei, sem a combja elképzelt súlya Willén. Csak a hangja meg a szeme. Hogy milyen élénken figyelt, mindent befogadott, amit a fiú mondott neki.

Biztos, hogy ott vacsorázhatsz?

Biztos.

Biztos vagy benne, hogy biztos? Nem csak te gondoltad úgy?

Nagyi, Josh azt mondta: gyere át vacsorára!

Nem leszel éhes?

Kétlem, hogy üres a kamrájuk.

Nem tömheted degeszre magad valaki más házában, szólal meg Amber az asztal mellől. Ahogy itt szoktad.

Az iskolai egyenzokniba bújtatott lábfejét himbálja, közben pedig firkál valamit egy jegyzetfüzetbe.

Kösz a tippet, Ambs!

Nem illik, teszi hozzá a húga, és széles mozdulatot tesz a pihés tetejű tollával.

Tízre gyere haza!, mondja a nagyanyja.

Lehet, hogy fél tizenegy lesz, feleli Will. Attól függ, meddig tart Joshnak, amíg megérti.

Ki is ez a Josh gyerek?, kérdezi a nagyanyja, és követi Willt az előszobába.

Will sóhajt, és felveszi a kabátját, aztán végigtapogatja a zsebeit a telefonját keresve.

Josh Winters, magyarázza. Ő a másik srác a matekórámon.

Emelt matekon, helyesbít a nagyanyja.

Emelt matekon. És szüksége van a segítségemre ezzel a témával, úgyhogy megígértem neki, hogy elmagyarázom, mint azt már korábban is mondtam. Eszik húst, valószínűleg az Ikrek jegyében született, és nem füvezik. Szerintem negyvenötös cipőt hord, de nem biztos. Ja, és…

A nagyanyja rácsap a törlőkendővel, elhallgattatja.

Akkor fél tizenegyre érj haza, okostojás!, mondja, Will pedig azt feleli, hogy jól van, jól van, aztán felkapja a nagyanyja kocsijának slusszkulcsát, és becsukja maga mögött az ajtót.

A ház elosztása hasonlít Willéékhez. Ikerház, de fehérre festették, a gyep tökéletes, a cserepes olajfák pedig olyasmit üzennek, amit az ő nagyanyja előkertjének nem sikerül a törpékkel meg a túl nagyra nőtt fűvel.

Rosie-nak nyoma sincs, amikor Will megérkezik. Az emeleten minden ajtót becsuktak, neki pedig fogalma sincs róla, melyik lehet a lány szobája, így kikergeti a fejéből a gondolatot, és a matek logikájára koncentrál. Az ismerős, következetes, mint a motorok.

Hosszú az este. Joshnak órákba telik, mire megérti a rendszert, és helyesen válaszol egymás után négy kérdésre a próbavizsgából. A szobájában vacsoráznak, a hatalmas sarokíróasztalnál, mivel Josh kikönyörögte az anyjától, hogy engedje meg – már majdnem sikerült, anya, kérlek! –, aztán nem sokkal tíz előtt hátradől a szemét dörzsölve, és közli, hogy végre megértette.

Hosszú időbe telt, mondja Will, Josh pedig rácsap a karjára, jó erősen.

Bonyolult, tiltakozik Josh.

Nem mondtam, hogy nem az.

De most már kezd összeállni a kép, feleli Josh, szinte vidám a hangja, miközben hátradől a székében, és megnyújtja a karját a feje fölé. Magas, nyurga srác, Willt valamiféle képregényfigurára emlékezteti. A végtagjai túl hosszúak a testéhez képest, mintha még mindig nőnie kellene.

Zsebemben van a vizsga, jelenti ki Josh. Bejutok a Cambridge-re, és bumm!

Mi lesz a bumm?

Azt nem tudom, feleli Josh nevetve. Csak bumm. Csak ahogy mennek majd a dolgok, érted?

Azt hiszem, feleli Will, habár semmit sem tud arról, hogyan mennek majd a dolgok. Ő a következő napra, a következő hétvégére tervez. A következő alkatrészre, amire a motorjához szüksége van.

Kösz, hogy átjöttél, mondja Josh, miután elpakolta a cuccait. Esetleg megismételjük majd? Jobb vagy, mint az öreg Brookman.

Nem nehéz, feleli Will. Nem gondolja, hogy Joshnak szüksége van válaszra, ő azonban várakozva néz rá. Le sem veszi Will arcáról a tekintetét. Átjöhetnél a műhelybe suli után. Le vagyok maradva az asztalosprojektemmel, úgyhogy néha odamegyek. Főleg szerdánként.

Matek, emelt matek és asztalosság, sorolja Josh az ujjain számolva. Ez a legfurább kombináció.

Will vállat von.

Kivéve, ha építőmérnök akarsz lenni, feleli.

És az akarsz lenni?

Dehogyis!

Mivel akarsz foglalkozni?, kérdezi Josh.

Későre jár, feleli Will, mert ez az igazság, és mert nem akar ebbe belemenni. Mennem kell.

A lépcsőfordulóban a falakat gyerekkori fotók borítják: Josh kertésznadrágban, Rosie kagylókat szed. Vagy a zongoránál ül. Will furcsa éberséget érez, miközben követi Josht lefelé a lépcsőn, mert tudja, hogy Rosie valahol a közelben van. Azon töpreng, vajon látni fogja-e őt. És a lány köszönni fog-e neki.

Meg azon, hogy vajon miért töpreng ezen.

A földszinten minden csendes, csak a tévé mormolása hallatszik a nappaliból. Will felveszi a cipőjét, és azt mondja Joshnak, hogy akkor holnap találkoznak, aztán kinyitja a bejárati ajtót. A világ odakint fehérbe burkolódzik. A nagyanyja kocsija a járdaszegélynél áll alaposan feltornyozva, mint egy karácsonyi torta, a hó pedig úgy szállingózik, mint a porcukor.

Hűha!, mondja Josh, miközben mindketten hunyorogva kikukucskálnak az ajtón. Azt hiszem, ma nem mész sehová.

Mrs. Winters túl sokat mentegetőzik. Azt mondja, nem vette észre, milyen sok hó esett, és hogy be voltak húzva a függönyök. Meg hogy annyira sajnálom, hogy Willnek itt kell töltenie az éjszakát. A fiúnak az az érzése, hogy az asszony inkább önmagát sajnálja, nem pedig őt, az arca eltorzul, a járomcsontjánál rózsaszín folt jelenik meg. Van benne valami macskaszerű, gondolja Will, ahogy az előszobában fontoskodik. Jól tartja magát, csontos, és homályos rosszallással néz a vendégükre, mintha tudna valamit, amit a fiú nem.

Megágyaznak neki a kanapén, Mrs. Winters pedig azt mondja, hogy vegyen szűrt vizet a hűtőből, de a szavaiból az érződik, hogy mást nem szabad elvennie, Will pedig köszönetet mond, mielőtt az asszony elindul az emeletre.

Kényelmes?, kérdezi Josh, és beleöklöz az egyik párnába. Felajánlotta az egyik pólóját, Will pedig leveszi az iskolai felsőjét, és felveszi a barátjáét. Josh eközben elfordul, mintha hirtelen lenyűgözné a szőnyeg.

Minden tökéletes, feleli Will.

Szuper. Hát… akkor jó éjszakát!

Josh egy pillanatig tovább áll ott a kelleténél. Láthatóan mondana még valamit, de aztán úgy tűnik, meggondolja magát, és kifelé menet lekapcsolja a lámpát. Will hallja, ahogy a csattognak a léptei a lépcsőn, aztán előveszi a telefonját, és látja, hogy öt nem fogadott hívása volt.

Sajnálom, szól bele, amint a nagyanyja felveszi. Nem tudtam, hogy ennyi hó esett.

Gondolom, ott alszol?

Aha. A kanapéjukon.

Viselkedj rendesen, William!

Mindig rendesen viselkedem, nagyi.

Csend támad. Will az utcalámpák fényét bámulja, ahogy homályosan átvilágítanak a reluxa rései között.

Tudod, hogy értem, feleli a nagyanyja. Csak semmi huncutkodás!

Jó éjt, nagyi!, mondja Will, és megnyomja a hívás vége gombot.

*

Rosie nem tud aludni. Tanult egy kicsit, mielőtt lefeküdt, és az anyag most a fejében kereng, nevek meg tények villódznak előtte, amiket nem szabad elfelejtenie, és már nem is tudna. Egy órával később felül. Végigcsinál néhány kör ellenőrizgetést. Rájön, hogy kiszáradt a szája, és vizet kell innia.

Lecsattog a lépcsőn a sötétben, és megrezzen, amikor egy fiút lát a konyhaasztaluk mellett ülni. William White az, a srác a tábortűzről. A zárkózott, töprengő fiú az iskolából, akivel egyetlen szót sem váltott az előtt az este előtt.

Sajnálom, mondja Rosie, pedig ő van itthon, és a fiú ijesztette meg őt.

Will nagyon lassan felemeli a tekintetét a telefonjából, az arcát kékre festi a képernyő fénye.

Mit?, kérdezi.

Nem tudtam, hogy a konyhában vagy, magyarázza a lány.

A hó az oka. Anyukád azt mondta, maradhatok.

Tudok róla, feleli Rosie. Tudtam, hogy itt maradtál. Csak… elfelejtettem.

Will felemeli az állát, mintha jobban szemügyre akarná venni Rosie-t. A lány hirtelen rádöbben arra, hogy csupasz a lábfeje. Hogy a pizsamája kopott rózsaszínű, és jó eséllyel túl gyerekes. De aztán eszébe jut, hogy sötét van, a fiú pedig aligha fog a lábára vagy az öltözékére nézni. Vagy egyáltalán az ő lényére.

Csak vízért jöttem, mondja, képtelen visszafogni a bocsánatkérő hangsúlyát.

Van szűrt víz a hűtőben, feleli a fiú.

Anya mondta, igaz?

Igen.

Nem értem, miért nem ihatunk csapvizet, mint mindenki más.

Nos, most ihatsz.

Rosie megáll a hűtő előtt, és a fiúra pillant. A sötétben nem látja, hogy mosolyog-e, de a hangjából erre következtet. Talán egy kis ugratást érez ki belőle, ami számára újdonság. Mint amikor Will egész éjjel beszélt a tűz mellett.

Rendben, feleli Rosie. Azt iszom.

Így hát odamegy a csaphoz, enged magának egy pohár vizet, és nagyot kortyol belőle, közben kinéz az ablakon. A kert teljesen eltűnt a hó alatt. Arra gondol, milyen szép. Milyen tökéletes és érintetlen, még ha csak rövid ideig is.

Szóval?, kérdezi Will.

Szóval mi?

A víz. Milyen?

Ó! Rosie lepillant a poharára. Teljesen ugyanolyan.

Will erre elneveti magát, de olyan halkan, mintha csak lélegezne, és ettől valami megduzzad, szétterjed Rosie-ban.

Az óta az este óta gondolt rá egyszer-kétszer. Furcsának érezte, hogy Will alig mozdult el mellőle, és feszélyezte, hogy a fiú őt bámulja még akkor is, amikor ő másfelé fordult.

Mindig is szenvtelennek és tartózkodónak tartotta Will White-ot a népszerűsége és a rengeteg volt barátnője dacára is. Aranybarna haj, kifürkészhetetlen, szürke szempár. Rosie nevetségesnek tartja, hogy ilyen emberek a valóságban is léteznek, nem csak azokban a filmekben, amiket Marley-val hétvégénként nézni szoktak. Mégis itt van, méghozzá a konyhájukban, és megint őt nézi.

Nos, jó éjszakát!, mondja Rosie, és elfordul a meztelen talpán, aztán az ajtó felé indul.

Rosie!, szól utána Will.

Kimondta a nevét…

Igen?

A fiú időközben letette a telefonját, a képernyője világít az asztalon. Mélyebbnek tűnnek tőle az árnyékok az arcán meg a karikák a szeme alatt.

Nem tudom, mit akartam mondani, jegyzi meg.

Rosie oldalra hajtja a fejét.

Mondani akartam valamit, helyesbít Will. Csak nem tudom, mit.

Oké.

Hát akkor aludj jól!

Sosem alszom jól, feleli Rosie, mert úgy érzi, hogy őszintének kell lennie, és mert Will furcsán viselkedik, ami azt jelenti, hogy talán ő is lehet viszonzásul furcsa, adhatja a legőszintébb önmagát.

Én sem, ismeri be Will. Legalábbis nem mások házában.

Egymásra néznek a konyhán keresztül, a fény ezüstös és lágy a hó-eséstől. A hűtő mélyen, alig hallhatóan lélegzik.

Éhes vagy?, kérdi Rosie.

Mindig, feleli Will. Hátradől a székében, Rosie-nak pedig valamiért eszébe jut, hogy dohányzik, meg hogy tagadhatatlanul vonzó. Két ok arra, hogy azonnal rövidre zárja ezt a beszélgetést, és egyedül hagyja a srácot a telefonjával meg az álmatlan éjszakájával. Másnap próbavizsgája lesz. Meg kell próbálnia aludni. Az anyja egyáltalán nem örülne, hogy ilyen későn ébren van, annak meg pláne nem, hogy épp ezzel a fiúval.

Rosie mindkettejüknek önt egy tál gabonapelyhet.

Kora reggelig beszélgetnek. Rosie felkapcsolta a lámpát a tűzhely fölött, a fénye aranyba vonja a konyhát, a padlófűtés felmelegíti a járólapokat a meztelen talpa alatt.

Gabonapelyhet esznek hideg tejjel, és Rosie nézi, ahogy Will állán lecsorog egy kicsi. A fiú ettől kevésbé tűnik ijesztőnek, különösen mivel nem veszi észre. Rosie végül kuncogva elmondja neki, ő pedig letörli a kézfejével, közli, hogy ez ciki, majd amikor a lány megkérdezi tőle, miért, vállat von, és elvigyorodik; a szemfoga hegyes, élesnek tűnik, mint a farkasoké.

Will nem próbál lényegtelen dolgokról csevegni. Nem kérdez az iskoláról, a tantárgyakról vagy arról, milyen ikernek lenni. Ehelyett saját magáról kérdezi Rosie-t, arról, hogy miért nem tud aludni, és ez olyan erősen hat a lányra, hiszen Will ezzel valahogy teljesen váratlanul belépett az ő saját terébe.

Csak aggódom mindenféle miatt, feleli. Néha.

Mi az a mindenféle?, kérdezi Will, Rosie erre azt feleli, hogy butaságok, Will pedig azt mondja, hogy biztos nem butaság, ha nem hagy aludni.

Normális dolgok, feleli. Iskola. Jegyek. Élet.

Mert az egy és ugyanaz, igaz?, kérdezi Will, Rosie pedig eltöpreng, hogy a fiú vajon gúnyolódik-e.

Mondtam, hogy butaság.

Én annak neveztem?

Rosie nem felel, kiemeli a kanalát a tejből.

Arra tanítanak minket, hogy rengeteget foglalkozzunk az ilyesmivel, mondja Will. Meg hogy minden döntésünk valamilyen útra vezet minket.

És szerinted ez nem így van?

Nem. Szerintem van egy utunk, de ez nem változik meg attól, hogy milyen döntéseket hozunk. Egyébként is ugyanoda vezet.

Rosie kihörpinti a tejet a kanalából. Édes a gabonapehelytől, és erről a késő éjjeli közös tanulások meg az általános iskolai reggelik jutnak eszébe, azok az évek, amikor hajnali ötkor kelt, hogy az anyja el tudjon menni dolgozni.

Mire gondolsz?, kérdezi.

Szerinted mire gondoltam?

Rosie hagyja a levegőben lógni a kérdést, amit a saját kérdésére válaszul kapott, és látja, hogy Will kicsit felvonta a szemöldökét.

A halálra, feleli.

Igen.

Will előredől a székében, mintha nem lenne nagy dolog, és Rosie szerint valószínűleg tényleg nem az a tizenhét évesek számára. Még annyira messze van, olyan valószínűtlen.

Azt hiszem, mindennap meghalunk egy kicsit, folytatja a fiú. Úgyhogy miért is ne tennénk meg, amit akarunk, mielőtt vége?

Beszéd közben Rosie-ra néz, ő pedig lesüti a szemét az asztalra. A tálja félkör alakú tejfoltot hagyott rajta. Belemártja az ujját, vonalat rajzol belőle.

Ez elég morbid, jegyzi meg.

Will vállat von, azt feleli, hogy az igaz.

Szóval akkor mit akarsz csinálni?, kérdezi Rosie. Nem teszi hozzá, hogy mielőtt meghalsz, de arra gondol.

Hát majd kitalálom, feleli Will.

Rosie bólint, az ujjbegye nedves a tejtől.

És te mit akarsz, Rosie Winters?

Rosie visszanéz rá. Will megint mosolyog, de csak halványan. A szája sarka felemelkedik, a tekintete lágy, a szeme akár a lámpa a félhomályban. A vezetéknevétől vagy agresszív, vagy kedves lett a mondat, de Rosie nem tudja eldönteni, melyik.

Mindazt, amit szerinted nem kellene, feleli. Jól teljesíteni az iskolában. Jó jegyeket szerezni, jó életet élni. Ezt mind.

Szerinted attól jó életed lesz?, kérdezi Will.

Szerintem segíteni fog, hogy megszerezzem mindazt, amitől jó életem lesz, feleli.

Will állja a tekintetét. Nem vitatkozik, és nem kérdezősködik tovább.

Rosie leereszti a kanalát, nézi, ahogy hullámzik a tej.

Hajnali fél négy körül Rosie azt mondja, istenem, milyen késő lett, Will pedig követi a pillantását a mikró órájára, és közli, hogy szigorúan véve inkább korán van.

Mennem kell, mondja Rosie, és feláll a székből. Elöblíti a táljukat a csapnál, Will pedig közben nézi. Rosie haja sötét és sűrű, nem sokkal a válla alá ér. Will látja a lány világos bokáját a pizsamája lábszára alatt.

Nem akarja, hogy érdekelje. Nincs hozzá sem kedve, sem ideje, különösen mivel Rosie egyetemre megy. És mivel Josh testvére. És mivel túlzottan kívánatos lány, márpedig Will már most érzi, hogy az.

Az a dal, amit énekeltél, szólítja meg, a hangja erősebb, hogy a lány meghallja a víz csobogása fölött.

Mi van vele?, kérdezi Rosie. Elzárja a csapot, és a tetejükkel lefelé a csepegtetőtálcára teszi a tálakat. Will azt akarja mondani, hogy gyönyörű volt. Hogy Rosie is, meg a hangja is gyönyörű. De az ilyesmi annyira távol áll attól, amit általában mondani szokott, még rágondolni is merészség.

Nem bírom kiverni a fejemből, feleli.

Fülbemászó, jegyzi meg Rosie. Hátat fordított a mosogatónak, a padnak dől. Willt nézi azzal a különleges szemével.

Fülbemászó?

Amikor egy dallam belemászik a fejedbe, és folyton pörög benne. Néha velem is előfordul, ha nem tudok aludni. Mintha beragadt volna az agyam.

Will végiggondolja a hallottakat. Azt feleli, hogy annál ez kellemesebb.

Rosie félmosolyt villant rá, csak az ajkával, a fogát nem mutatja meg. Will azon töpreng, mit mondana a lány, ha ő hirtelen felkelne a székéből, és az ajkára nyomná a sajátját.

Megyek, lefekszem, mondja Rosie.

Jó éjszakát!, feleli Will.

Rosie meg sem mozdul. Will sem.

Jó volt beszélgetni veled, jegyzi meg a fiú.

Milyen hivatalos!, feleli Rosie még mindig azzal a félmosollyal az ajkán, aztán otthagyja a fiút, a léptei könnyűek a lépcsőn. Will egy ideig még ott ül a tűzhely mézszínű fényében. Még hosszú órákat kell várni napfelkeltéig.

Amikor reggel Josh ráugrik a lábára, úgy tesz, mintha aludna.

Ki az ágyból, álomszuszék!, mondja, és Will oldalába öklöz, aki erre morog, pedig valójában örül, hogy már nappal van, felkelhet, magába dönthet némi koffeint, és talán újra beszélhet Rosie-val.

Reggeli?, javasolja Josh.

Elolvadt a hó?

Sokkal jobb! Hószünet van, haver!

Tényleg?

Tényleg. Nincs iskola. Hála legyen az Úrnak, vagy annak az istenségnek, akit imádsz vagy nem imádsz.

Nem értem, miért nem döngölnek téged falba gyakrabban, jegyzi meg Will, miközben felül, és a halántékát masszírozza az egyik kezével. A szoba meginog a kialvatlansága meg a túl erőteljes fehér tapéta miatt.

Azt hiszem, szerencsés vagyok, feleli Josh. És imádnivaló.

Így is lehet mondani, mondja Will, és morog, amikor a barátja belevágja a könyökét a bordáiba.

Amerikai palacsinta, jelenti ki Josh. Szereted?

Asszem.

Tudod, mit bírok benned, Will?, kérdezi Josh, miközben felugrik a kanapéról. A határtalan lelkesedésedet.

Will bemutat a barátjának, még mindig a fejét masszírozza. De amikor körbenéz, Josh már eltűnt, és az ikertestvére áll az ajtóban. A haja kiengedve lóg a válla alá, a kezében egy bögrét szorongat.

Gondoltam, örülnél egy kis kávénak…

Jesszus, de még mennyire!, feleli Will, feláll, és átveszi a bögrét, a forró ital megégeti a nyelvét. Hirtelen rájön, hogy kócos a haja az alvástól. A fogai közötti kráterekbe beleragadtak a gabonapehely darabkái, és büdös a lehelete.

Nem tudtam, kérsz-e bele tejet.

Jó feketén, köszi.

Tudtál aludni?, kérdezi Rosie. Will eltöpreng, hogy van-e valami rejtett utalás a kérdés mögött, azt akarja-e tudni a lány, vajon éberen feküdt-e, miközben rágondolt.

Végül igen, feleli.

Ebben volt rejtett utalás.

Rosie keresztbe fonja a karját, mintha fázna, pedig Will hallotta a radiátorok recsegését hajnal előtt meg ahogy a víz végigárad a csöveken. Kék szeme van, most már tisztán látja. A telt, sötét szemöldöke illik a haja kócosságához. Rosie éppen szóra nyitja a száját, amikor Josh kidugja a fejét a konyhából.

Rosie!, mondja. Nincs vaj.

Akkor használj olajat!

És az hol van? A hűtőben?

Rosie a fejét rázza, azt feleli, hogy a szekrényben, Will pedig nézi az arcán a szeretet ráncait, miközben a lány az ikertestvére felé fordul.

Ő sosem néz így Amberre, még akkor sem, ha éppen jól kijönnek egymással. A szájában tartja a kávét, mielőtt lenyeli: keserű és még mindig túl forró.

Akarsz sétálni egyet?, kérdezi a lánytól, mielőtt észbe kapna, és átgondolhatná.

Rosie visszafordul felé.

Most?

Vagy talán reggeli után.

Mi történik itt?, kérdezi Will önmagától, miközben figyeli, ahogy a lány ugyanerre gondol. A szemöldöke összehúzódik, és ráharap az alsó ajkára. Mindez csak egy pillanatig tart, aztán az arckifejezése újra semleges lesz.

Talán, feleli.

Aztán kimegy a konyhába, otthagyja Willt egyedül ácsorogni a gyűrött ágyneműjével, a saját pólójában, nem abban, amiben aludt, meg a bokszeralsójában. Will hallgatja a beszélgetésüket, a serpenyők csattogását, a fiókok huzigálásának a hangját. Otthon elzárja magát ezektől a hangoktól, az ideje nagy részét a garázsban tölti.

Amikor immár felöltözve csatlakozik a többiekhez, Rosie a tésztát keveri, Josh pedig a szekrényeket nyitogatja, mézet és juharszirupot keres.

Minden hószünetnek egy nagy adag cukorral kellene kezdődnie, közli, miközben leteszi az asztalra a finomságokat.

Rosie némán meri bele a tésztát a serpenyőbe.

A tesóm stresszel a hószünetek alatt, magyarázza Josh, a lány felé bökve a fejével.

Nem stresszelek, tiltakozik Rosie.

Próbavizsgája lett volna ma töriből, mondja a fiú Willnek. És inkább a suliban írná, mint hogy itthon üljön, és palacsintát egyen velünk.

Nem igaz, ellenkezik a lány, és feljebb csavarja a gázt. Csak több napom van arra, hogy mindent elfelejtsek, ennyi az egész.

Nézik, ahogy megfordítja az első palacsintát. A konyhában növényi olaj és tojássárgája szaga terjeng, az ablak csupa pára a hőség miatt. Will felajánlja a segítségét, mert nem érzi helyesnek, hogy a lány főz mindkettejükre, és meglepve látja, hogy Rosie oldalra lép. Így hát ő meri a tésztát, és forgatja a palacsintát, miközben a lány felszeleteli az epret a hűtőből, és cukrot önt egy kis tálba. Will próbálja nem észrevenni, hogy Rosie beledug egy epret a cukorba, aztán lenyalja az ajkával.

*

A fiúk kimennek a hóba fiús dolgokat csinálni, bármi legyen is az. Nyilván hógolyóznak, eláztatják a farmerjukat, kint maradnak, amíg úgy el nem zsibbadnak az ujjaik, hogy képtelenek beledugni a kulcsot a zárba.

Rosie tanulni próbál. Igyekszik történelmi tényeket belezsúfolni az agyába, majd amikor kudarcot vall, skálázik, de könnyedén törnek elő a hangok, így hamar ráun. A gondolatai visszatérnek a gabonapehely-evéshez, mert biztos benne, hogy Will folyton el akarta kapni a tekintetét, és a nappali világosságnál arra jut, hogy nem érti, miért. Ő egyáltalán nem érdekes, és Will nem érdeklődhet iránta. A sötétben minden másnak tűnt, a szoba hangulatát ellágyította a kinti hóesés. A talpuk majdnem összeért az asztal alatt.

Will elmesélte, hogy van egy Dave nevű kutyája.

Meg hogy a nagyanyjával él.

Beszéltek a halálról, a gitárokról, az utazási terveikről, meg arról, hogy Will fél a patkányoktól, Rosie pedig irtózik a vattától. A fiú egyszer sem említette a motorját, sem az iskolai felfüggesztését, Rosie pedig nem érezte úgy, hogy rákérdezhetne.

Ő azonban most azt a pillanatot játssza le újra meg újra maga előtt, azon nem bír túllépni, amikor Will bevallotta, hogy képtelen kiverni a fejéből a dalát.

Rosie dalát. Azt, amit ő maga írt, habár a fiú ezt nem tudhatta.

A sportpályán talál rájuk. A játszótér mögött bélelt kezeslábasba öltöztetett gyerekek szánkót húznak fel a dombra, a gumicsizmájuk barázdás lábnyomokat hagy maga után.

A hintáknál vannak. Will leült az egyikre, a lábát kinyújtja maga előtt. A bakancsa fekete bőr, ahogy a kabátja is, a haján megtelepedtek a hópelyhek. Amikor Rosie már olyan közel jár hozzá, hogy látja, mennyire hasonlít a harmatra, Josh a fejéhez vág egy hógolyót.

Kijöttél!, kiált fel Josh, amikor a lövedék puffanó hangon szétrobban. Odaugrál a testvéréhez a korláttól, a füle garnélapiros lett a hidegtől.

Csak egy kis időre, feleli Rosie, és lesöpri a havat a hajáról. Pihenésre volt szükségem.

A testvére ekkor megfogja a csuklóját a nedves, hüllőszerű kesztyűjével, a tenyerét apró, csúszásgátló dudorok pettyezik. Rosie elfelejtett kesztyűt húzni, és a hideg csípi a bőrét.

Tök jó, mondja Josh, és megszorítja egyszer a testvére kezét, hogy jelezze: tudja, mennyire nehéz számára a szórakozást, a havat választani a tanulás helyett. Lazítani egy kicsit, amire Josh olyan gyakran kéri. Rosie-t hirtelen melegség tölti el a kabátja alatt; azon töpreng, mit mondana a fiú, ha tudná, hogy nem miatta és nem is önmaga miatt jött ki, hanem hogy lássa William White-ot, habár ő sem tudja pontosan, miért.

Nekidőlnek a korlátnak, és egy ideig beszélgetnek. Nézik, ahogy a gyerekek játszanak, a pályán egy kutya labdát kerget. Josh hátraveti magát, és hóangyalt készít, miközben Will tekintete rátapad a hintából, Rosie pedig azt nézi, ahogy Will a barátját figyeli. A fiú feje mögé irányítja a tekintetét, mintha a fák érdekelnék.

Imádom a havat, közli Josh, amikor végez.

Will elkapja Rosie tekintetét, és van valami kimondatlan a pillantásukban. Talán elismerés, gondolja a lány, vagy szeretet a tizenhét éves ikertestvére iránt a kendőzetlen nyíltsága, sőt ártatlansága miatt.

Én nem, feleli Rosie.

Akkor menj haza!, mondja Josh, a lány pedig ezért hozzávág egy hógolyót.

Jó lövés volt!, szólal meg Will, Rosie pedig elneveti magát.

Hármasban beszélgetnek majdnem egy órán keresztül. Josh felidézi azt a hóembert, amit kiskorukban építettek, amikor még nem értették meg, hogy el fog olvadni.

Sírtál, mondja Rosie-nak.

Szerintem te sírtál, közli a lány, és most Will nevet fel, habár ő nem mesél az emlékeiről.

Amikor a beszélgetés lelassul, Rosie bejelenti, hogy lefagyott a keze.

Tedd zsebre!, javasolja Josh. A nap előbújt a felhők mögül, és a hó most már csillog a halovány fényben.

Azt hiszem, inkább hazamegyek, mondja Rosie.

Én is jövök, szólal meg Will, és egy pillanatra összenéznek, miközben Josh közli velük, hogy mindketten halál uncsik.

Egymás mellett sétálnak a fűfoltokkal megszakított hóban. A pályát szegélyező fák feketék, olyanok, mint a csontok, az ágaikról máris eltűnt a hó.

Sosem marad meg sokáig, jegyzi meg Rosie, miközben kilépnek a kapun, és ráfordulnak az útra, amit mostanra leszórtak sóval.

Hála istennek!, mondja Will. Egy rémálom lenne az utakon közlekedni.

És sosem nyitna ki az iskola, teszi hozzá Rosie.

Az út széle latyakos. Csikorog a talpuk alatt.

Még sosem találkoztam senkivel, aki annyira szereti az iskolát, mint te, mondja Will.

Rosie ettől elpirul, de a fiú hangja nem tűnik nyugtalannak, még csak álmélkodónak sem. Rosie hálás, hogy most nem az asztalnál ülnek, és hogy Will nem látja az arcát.

Igazából nem szeretem, feleli. Csak azt szeretem, hogy rendszer van az életemben.

Will hallgat. Az út hamarosan kanyarodik, és át kell menniük a túloldalra, hogy ne üsse el őket egy szembejövő kocsi. Némán visszamennek az eredeti oldalra. A fákról potyogó hó mintha énekelne, olyan szórványos, ritmustalan a hangja, mint az esőé.

Én ezt érdekesnek találom, jegyzi meg Will.

Hát ez elég leereszkedő.

Will ekkor lopott pillantást vet rá, Rosie viszont egyenesen maga elé néz.

Nem annak szántam, mondja Will. Még mindig csöpög a hó, és elhúz mellettük egy kocsi, lefröcsköli őket. Úgy értettem, hogy az jó. Mármint hogy ilyen vagy. Nem is tudom, milyen…

Naiv?, kérdezi Rosie, Will pedig a fejét rázza.

Tudatos.

Josh mögöttük bandukol némileg lemaradva. Rosie-n furcsa, szinte ellenállhatatlan késztetés lesz úrrá, hogy megfogja Will kezét, csak mert tudni akarja, mit tenne a srác, meg hogy jól értelmezi-e a jeleket, pedig biztos nem. De nem tesztelheti le, különösen mivel a testvére mindent pontosan látna mögöttük.

Rosie halad tovább Will mellett. Zsebre vágja a kezét.

Már majdnem az utca sarkán járnak, amikor egy teherautó beteríti őket olvadt hólével. A víz jéghideg, és sokkhatásként éri őket. Will felüvölt ugyanabban a pillanatban, amikor Rosie levegő után kap, aztán egymás felé fordulnak tágra nyílt, dühös szemmel, és elnevetik magukat.

Rohadék, mondja Will, Rosie pedig megtörli az arcát. Az ujjai már régen elzsibbadtak, és a víz valahogy még hidegebb, egyenesen fájdalmas, amikor lesöpri magáról.

Istenem, de fáj a kezem!, panaszolja, Will pedig azt feleli, hogy dugja be a hóna alá, mire Rosie visszakérdez, hogy mit. Will ekkor megáll, lehúzza a kabátja cipzárját, megfogja a lány kezét, és bedugja a saját karja alá, a kabátja redői közé.

Kocsik haladnak el mellettük. A hó olvad a talpuk alatt. Will közelebb húzódik, hogy Rosie egész tenyere melegben legyen, a kezét még mindig rázárja a lányéra. Az inge nedves, de Rosie nem tudja, hogy a hóléttől vagy egy kis réteg izzadságtól. Felnéz a fiúra, és most először veszi észre, milyen hosszú a szempillája. Hosszabb, mint az övé.

A te kezed is hideg, mondja, mert húzni akarja az időt, és mert semmi mást nem tud mondani, miközben a világ egyszerre olvadt és fagyos körülöttük.

Ez majd segít, feleli Will.

Rosie keze még jobban fáj az újra beleáramló vértől.

Érzi a pulzusát az ujjbegyein.

Will bőrén.