Szellembolygó

Németh Miklós

2021

Publio Kiadó

www.publio.hu

Minden jog fenntartva!

Korrektúra: Szél Ildikó

1. fejezet

Emlékszem, 2217-et írtunk. Az édesanyám szörnyen beteg lett. Rettentően féltem, hogy el fogom veszíteni, hisz nekem nem volt másom, csak ő.

Még nagyon fiatal volt, csupán negyvenhét éves. Én magam pedig harmincéves voltam akkor.

Nos igen, tudom... Nagyon fiatalon szült, az apámat nem is ismertem. Soha nem mesélt róla, biztosan elhagyta őt még a születésem előtt.

Egyébként a nevem Orosz Andor, anyámé pedig Orosz Gabriella. Rengeteget buliztam, és sosem voltam felelősségteljes. Egészen addig, míg meg nem tudtam, hogy anyám beteg. Ezután minden percemet vele töltöttem, és megcsináltam mindent, hogy ne neki kelljen. Mindig kérte, hogy menjek, kapcsolódjak ki kicsit, mert minden szabadidőmet elveszi, de nem voltam rá képes.

Egyik orvostól a másikhoz mentem vele, de nem tudta megmondani senki sem, hogy mi is ez a betegség. Napról napra gyengébb volt, alig evett. Bár egy hétköznapi betegségnek hangzik, nem az volt. Egy gyógyszer sem használt. Idővel nem hogy nem lett jobban, inkább sokkal rosszabbul lett.

Minden nap elmondta, hogy fél, én pedig azt akartam neki mondani, hogy ne féljen, hisz nem lesz baj, idővel minden jobb lesz, de azt hiszem, nem akartam hazudni. Szerintem nem hitt volna nekem, ha ezt mondom.

Idővel pénzszűkébe kerültünk, ugyanis otthagytam a munkámat, hogy vele tudjak foglalkozni.

Gyorsan új munkát kellett keresnem. Egy étterembe mentem mosogatni és takarítani. Sosem voltam még ilyen alacsony pozícióban, de most muszáj volt elvállalnom az első lehetőséget. Alig aludtam hosszú ideig. Ha otthon voltam, anyámmal foglalkoztam, ha nem otthon voltam, akkor dolgoztam.

Esténként csak ültem, whiskyt ittam és cigiztem az ablakban ülve. Azelőtt sohasem cigiztem, de most esténként úgy éreztem, muszáj. Mindenféle gondolatokkal volt tele folyton a fejem. Bámultam az eget, és próbáltam arra gondolni, hogy minden rendbe jön. Aztán nagy nehezen az ablakban ülve elaludtam, másnap felkeltem, és kezdődött minden elölről. Hónapokig ez ment, semmi más.

Anyám már-már annyira legyengült, hogy nem tudott egyedül megfürdeni sem. Nem tudtam egyszerre otthon lenni és dolgozni is. Nem tudott egyedül enni és inni sem már. Nem maradt más választásunk, mint hogy kórházba vigyem. Nehezen vettem rá magamat és őt is. Anyám utálja a kórházakat. A születésem óta egyszer sem volt ott, bármi is történt. Erősködött, hogy ne kelljen befeküdnie. Azt mondta, majd erőt vesz magán, és nem kell rá vigyáznom. Ebben a pillanatban megpróbált felállni, és összeesett. Nem tudtam elkapni, és elájult, ott helyben. Talán minden megmaradt ereje benne volt abban, hogy felálljon. Bevittem a kórházba egyből. Ott egy hétig nem tért magához. Én minden este bent aludtam a folyosón egy széken.

Mikor magához tért, éppen dolgoztam, hívtak a kórházból, hogy siessek be. Siettem, ahogy csak tudtam. Minden megfordult a fejemben, amit csak el lehetett képzelni, de minden második gondolatom az volt, hogy mi van, ha meghalt. Beértem, és nem akartam elhinni, amit láttam. Az orvosok nem tudták lefogni. Ki akart szállni az ágyból, és nem engedte, hogy nyugtatót adjanak be neki. Hónapok óta egyre jobban gyengült. Egy hete még felállni sem bírt. Most pedig mintha a hónapok alatt eltűnt összes ereje előtört volna belőle. Odarohantam hozzá, magamhoz öleltem, ettől lenyugodott. Beadták neki a nyugtatót, és lassan elengedtem őt. Leültem az ágya mellé és fogtam a kezét. Sírni kezdett. Ezelőtt még soha nem láttam őt sírni. Alig tudtam visszatartani a könnyeimet, de nem akartam, hogy azt lássa, én is elgyengültem. Minden erőmmel tartottam magam, nehogy sírjak. Szóról szóra emlékszem, mit mondott nekem .

„Tudom, hogy mennyire erős vagy, de azt is tudom, hogy beleőrülnél, ha elmennék. Félek itt

hagyni téged, de már nem bírom ezt. Félek, Andor, rettentően félek!”

Nem tudtam neki egy ideig semmit sem mondani. Aztán csak annyi hagyta el a számat, hogy én is félek. Nemsokára bejött egy orvos, hogy talán végre rájött, mi baja anyámnak. Egy műtétre lesz szükség. Örültem, hisz végre megoldást találtak. Akkor észre sem vettem a „talán” szót a mondatában.

Már másnap megműtötték. Emlékszem, az orvos azt mondta, nyugodjak meg, minden rendbe jön ezután. Képes volt kimondani azt, amit én hónapokig nem mertem, és ettől nagyon boldog lettem.

Órákon át tartott a műtét. Nem sokkal azután, hogy kihozták, magához is tért. Én egy csokor virággal, mosolyogva fogadtam. Örült neki, hogy végre újra mosolyogni lát. Én pedig hihetetlenül boldog voltam, hisz megműtötték, ezek után minden jó kell, hogy legyen.

Aztán rá kellett jönnöm, hogy ez nem egy tündérmese. Semmi sem változott. Az állapota ugyanolyan ütemben romlott tovább, ahogy eddig is. További heteken át bent feküdt, és rengeteg műtéten esett át. Sokszor kérte, hogy menjek haza, esténként aludjak otthon, az ágyamban. De hát amúgy is alig tudok aludni, nem mindegy, hol töltöm az estét?

Egyik este már órák óta csak ültem az ágya mellett, ő pedig ébren volt, de alig váltottunk egy-egy szót. Egyszer csak azt mondta, mondani akar valamit, amit már réges-régen kellett volna. Aztán nem bírta elmondani, túl fáradt volt hozzá, hogy hosszasan beszéljünk. Mondta, hogy másnap elmondja nekem, menjek haza pihenni. Megígértette velem, hogy hazamegyek. Persze nem jutottam haza.

Leültem a már megszokott székemre és ott aludtam. Hosszú idő után először sikerült gyorsan elaludnom, és egészen addig nem is keltem fel, ameddig egy nővér nem jött oda hozzám. Kérte, hogy kövessem. Annyira fáradt voltam, nem is tudtam, miért hív. Bevezetett anyámhoz, és az orvos, aki azt mondta nekem az első műtét előtt, hogy minden rendbe jön, ott állt mellette, és annyit mondott nekem: „Sajnálom”.

Az anyám meghalt. Ott álltam az ajtóban, és nem tudtam, mi történik. Nem értettem semmit.

Rengeteg érzés kavargott a fejemben. Nem bírtam megszólalni sem. Térdre rogytam és ránéztem az orvosra. Az orvosra, aki megnyugtatott, hogy ne féljek, minden rendben lesz. Akkor boldogan a szemembe nézett, és belehazudott a képembe. Most pedig a legszívesebben eltűnne a francba.

Egyre több minden tudatosult bennem. Az utolsó dolog, amit anyámnak mondtam, hazugság volt.

Hisz megígértem neki, hogy hazamegyek. Ez milyen apróság igazából, de ebben a pillanatban rettenetes volt még ez is.

Az elkövetkező napokban a temetést intéztem, minél hamarabb túl akartam esni rajta. Nem volt sok pénzem, de azt a keveset is mind rá költöttem. A munkámat otthagytam, hisz nem láttam értelmét, hogy folytassam. Nem volt semmim. Aztán eljött a temetés napja. Nagyon kevesen jelentünk meg. Szűk családi és baráti körű volt a búcsú. Nos, hát nem volt sok barátunk. Egész életemben erősnek mondtam magam, de nem bírtam ki sírás nélkül. Ez talán csak természetes… de én ordítva sírtam. Teljesen kikeltem magamból. A temetés után mindenki odajött hozzám, hogy részvétet nyilvánítson, én viszont csak álltam és néztem a sírt. Senkire sem figyeltem oda. Órákkal a temetés vége után én még mindig ott álltam. Rengeteget gondoltam arra, hogy mit akart vajon mondani nekem, de ezt már, azt hiszem, soha nem tudom meg.

Ezek után szépen lassan az alkoholba menekültem. Nem dolgoztam, így nem volt pénzem.

Elkezdtem eladni minden holmimat. Viszont anyám szobájába még bemenni sem voltam képes.

Lassan az egész ház üres volt, csak az ő szobája maradt érintetlen. Egy pléd volt a szoba ajtajával szemben, ott feküdtem minden nap, ittam, és csak néztem a szobát. Rengetegszer ültem be bárokba esténként, hogy ne mindig otthon ülnöm. Próbáltam visszarázódni az életbe. Egyszer a pultnál egy

nő leöntött az italommal. Egyből bocsánatot kért, és megpróbálta letörölni. Rám nézett, mosolygott, és megkérdezte, meghívhat-e egy másikra. Pár évvel ezelőtt egyértelmű, mi lett volna a történet vége. Rengeteg egyéjszakás kalandom volt. Most azonban egyből kiakadtam, és kiabálni kezdtem a nővel. Egy férfi odajött hozzám, hogy mit képzelek magamról? A nő bocsánatot kért. Ettől csak idegesebb lettem, és nekimentem a férfinak. A végén már egyre többen jöttek oda, hogy leállítsanak.

Vagy tízen megvertek, és kidobtak a bárból.

Ezután egy ideig folytattam, amit eddig is. Ittam, ittam, és még többet ittam. Aztán, amikor minden pénzem elfogyott, nem tudtam, mit tegyek. Beálltam anyám szobájának az ajtajába. Tudtam, hogy meg kell válnom a holmijától, de képtelen voltam rá. Megborotválkoztam és levágattam a hajamat. Megpróbáltam munkát keresni, de nem volt egy normális ruhám sem már. Ápolatlan voltam, és nem vettek fel sehova sem. Megpróbáltam visszamenni a konyhára, ahol azelőtt voltam, de még ott is elutasítottak. Kétségbeestem, hisz már a saját túlélésem is kérdésessé vált. Néhány barátom és rokonom segíteni akart, de teljesen elutasító voltam. Nem fogadhattam el tőlük semmit.

Csupán el akartam tűnni mindenki szeme elől. Nem akartam itt maradni. Mentem az utcán az egyik nap az utolsó üveg piámmal. Megláttam egy hirdetést. Űrhajóst keres a VEŰK (Világ Egyesült Űrhajós Központ) egy új bolygó felfedezésére. Egyből tudtam, hogy jelentkeznem kell. Itt a megoldás végre!

Az érzés, amikor képes vagy feladni mindent, ami még megtörténhetne veled. Képes vagy a teljes múltadat, a teljes életedet hátrahagyni. Amikor megoldásnak tűnik az első lehetőség a menekülésre.

Az az érzés reménynek tűnhet. Azt hiszed, hogy minden megoldódik, hisz erre vártál, de ez nem igaz.

Az az érzés csupán a végső kétségbeesés. Amikor azt hiszed, már nincs más megoldás. Ekkor csupán becsapod magad, de képtelen vagy már a józan gondolkodásra.

2. fejezet

Leadtam a jelentkezésemet az űrhajós munkára. Hisz ez a legjobb, amit tehetek, nem? Na mindegy is. Nagyon örültem, hisz itt nem volt lényeg az elhanyagolt külsőm. Először megijedtem. Azt mondták, hogy pár héten belül jelentkeznek. Azt hittem, ez csak a szokásos hazugság, és ránézésre sem feleltem meg. Ám egy hét múlva már jelentkeztek is. Magángépet küldtek értem, hogy a központba vigyenek. Mondták, hogy csomagoljak össze, amit csak tudok, egy bőröndbe, mert csupán annyi holmimat vihetem. Hát ezzel az volt a legnagyobb gond, hogy bőröndöm sem volt már, amibe csomagolhattam volna. Csupán egy hátitáskát találtam. A megmaradt néhány nadrágomat, pólómat és pulóveremet beletettem. A fogkefémet és egy pár bakancsot is. Felvágtam a hátamra a táskát, és indultam volna ki az ajtón, de megálltam. Visszafordultam és besétáltam egyenesen anyám szobájába. A halála óta az ajtónál nem jöttem beljebb. Most végre erőt vettem magamon. Megláttam az éjjeliszekrényén egy karkötőt, amit még én csináltam neki. Megfogtam, eltettem, kimentem a szobából, becsuktam magam mögött az ajtót és eljöttem otthonról. Talán végleg.

Mondták, hogy küldenek értem egy taxit, de erre nem számítottam. Egy kicsi repülőgép várt a ház előtt, ami egyhelyben lebegett. Beszálltam, és elindultam a legnagyobb útra, amire csak indulhattam.

A központban kaptam egy saját szobát. Az elkövetkező napokban nem igazán mozdulhattam ki onnan. Nem mondtak semmit arról, hogy pontosan mi következik ezek után. Aztán egyik nap jött értem egy férfi, hogy menjek vele. Egy nagy terembe vezetett, ahol volt még vagy száz ember. A terem közepén állt egy férfi. Magas beosztású egyénnek tűnt már első ránézésre is. Nem tévedtem, kiderült, hogy ő a kutatóexpedíció vezetője. Bemutatkozott nekünk. Meződi Armandnak hívták.

Kemény kiállású férfi volt. Elmondta, hogy ahányan itt vagyunk, mind jelentkeztünk az útra, de csupán egy embert tudnak elküldeni. A projekt költségvetése ugyanis csak egy ember ellátására elegendő. Már több csoport is volt előttünk, de ők szeretnék megtalálni a feladatra a tökéletes embert. Amikor ezt elmondta, kezdett lelombozni. Mekkora az esélye annak, hogy pont én kapom meg a feladatot, mikor előttem már többszáz embert visszautasítottak? A férfi folytatta a mondandóját. Egy kiképzésen fogunk átesni mindannyian. Amelyikünk a végéig bírja, annak lesz lehetősége az útra. Megkért minket, hogy menjünk vissza a szobánkba, pihenjük ki magunkat, együnk valamit, másnap ugyanis nekikezdünk a kiképzésnek.

A szomszéd szobában lévő férfival beszélgettem egy kicsit. Horváth Gábornak hívták. Elmondta, hogy ő azért jött, mert mindig is az űrbe vágyott. Nagy űrlényfilm-rajongó. Mindig is vágyott rá, hogy egy másik bolygóra léphessen, de nem biztos benne, hogy ki fogja bírni a fizikai próbákat, ugyanis nem egy acélos felépítésű ember. Kérdezte tőlem is, miért vagyok itt, de csak annyit mondtam neki, hogy rám itt már nincs szükség. Sok szerencsét kívántam neki, és bementem a szobámba.

Este korán megpróbáltam elaludni, de valahogy nem ment. Izgultam, hogy vajon mi lesz másnap.

Csak forgolódtam és idegeskedtem, mert nem tudtam elaludni. Folyton vécére jártam, az éjszaka végén pedig csak a plafont bámultam. Sok minden járt a fejemben, aztán egyszer csak sikerült elaludnom.

Reggel hét órakor keltettek minket. Lementünk a terembe, ahol az előző napon is voltunk.

Armand eligazítást tartott. Tízes csoportokban egy-egy terembe kellett mennünk, ahol csupán egyszerű intelligenciatesztet kellett kitöltenünk egyesével. Szerintem egyáltalán nem volt nehéz, csak a teljesen szokásos. Monotonitás vizsgálat, megtalálni, hogy melyik kép következik a sorban és hasonlók. Viszont én hiába mondom könnyűnek, így is kiestek már most heten. Az egyik jelentkező, aki kiesett, nagyon kiakadt ezen. Elkezdett kiabálni Armanddal, hogy mégis mit képzelnek magukról.

Ekkor jöttem rá arra, hogy ő milyen férfi. Nem várt sokáig, elkapta, a kezét a háta mögé szorította és kivezette a teremből. Meg sem szólalt. Mi mindannyian meghökkenve álltunk. Aztán, amikor visszajött... hát, hogy is fogalmazzak? Kitört belőle az állat. Elkezdett kiabálni velünk, mint egy tábornok. Elmondta, hogy gyűlöli az ilyen embereket, akik többnek hiszik magukat, mint akik igazából. Közölte velünk, hogy talán egyikünk sem lesz kiválasztva. Attól még, mert most itt vagyunk, nem kell bármelyikünk miatt elkölteniük az expedícióra szánt pénzt. Jobb lesz, ha kussban tesszük a dolgunkat. Sokak arcán láttam, hogy kiakadtak ezen. Nem érdekli őket, mert ugyanúgy azt hiszik, hogy majd ő lesz az, aki. Néhányunk arcáról pedig leolvasható volt a félelem, a megértés, és a győzni akarás. Ezután kiküldtek minket hátra, az udvarra. Mondanom sem kell talán, hogy mennyire hatalmas is egy ilyen intézmény udvara. Speciális mellényt adtak mindegyikőnkre, amiken be tudták állítani, hány kilós terhelést adjon. Ezekkel kellett futni az udvaron úgy, hogy körönként két kilóval nehezítettek. A szobaszomszédom itt önszántából kilépett. Úgy érezte, neki ez nem fog menni, mert nem elég sportos hozzá. Látszott rajta, mennyire letörte ez. Nagyon szeretett volna eljutni az űrbe.

Aztán miután elment, Armand futásnak indított minket. Az első kört még súly nélkül tettük meg. Egy kör nagyjából két kilométer hosszú lehetett. Másfél óránk volt, de nem tudtuk, pontosan mire. Nem tudtuk, hány kört kell megtennünk ennyi idő alatt. Sokan eszetlenül rohantak az elejétől fogva, ameddig bírták, mondván, hogy most még van erejük. Én amennyire csak tudtam, beosztottam azt.

Sokan kidőltek már három-négy kör után. Csupán hatan voltunk, akik képesek voltak másfél órát végigfutni. Bár a végén már inkább csak vánszorgás volt, mintsem futás. Szerencsénkre tíz kilónál nem emelték magasabbra a súlyt a mellényünkben. Kilenc kört voltam képes megtenni. Nem tudom igazából, hogy ez jó eredmény vagy sem, de nekem ennyi ment. Armand elmondta, hogy akinek nem sikerült négy kör, annak búcsút is inthetünk. Nyolcan voltak, akiknek ez nem sikerült. Viszont az, hogy végigfutottuk-e a másfél órát, mint kiderült, nem számított sokat. Az csupán kis bónuszpont.

Ezután felmehettünk a szobáinkba pihenni, de előtte kértek minket, hogy aznap már ne együnk semmit. Talán még soha ezelőtt nem örültem ennyire annak, hogy lefekhetek kicsit végre. Amilyen nehezen aludtam el előző nap, olyan könnyen most. Még fürdeni és átöltözni sem tudtam, mert ahogy lefeküdtem, el is aludtam.

Másnap reggel ugyanúgy hét órakor keltettek minket. Két centrifugagép várt minket a teremben.

Ez az a gép, amiben egy szék van több, egyre nagyobb fémgyűrű közé erősítve, ami forog minden irányba. Nem volt több dolgunk, mint öt percen át benne forogni. Mikor kiszálltunk, nem volt szabad elesni, ha mégis elestünk, akkor fél percen belül fel kellett állnunk. Az egyik gépen én voltam az első. Beültem és bekötöttek. Az egyik alkatrésze, egy rövidebb fémrúd kicsit az arcom előtt volt.

Láttam rajta egy kicsi piros háromszöget. Nem tudom, hogy direkt volt-e ott, vagy csak véletlenül, de én végig arra összpontosítottam, vagy becsuktam a szemem. Nem mondom, hogy nem szédültem el kicsit sem. Viszont nem estem el, miután kiszálltam, és le tudtam menni egész hamar a többiek közé.

Aki a másik gépből szállt ki, nagyon megingott, de nem esett el ő sem. A végére ezen a teszten csak hárman estek ki. Egyikük, ahogy kiszállt, összeesett, és vagy tíz percig nem bírt felállni. Sokan még egy jó ideig csak szédelegtek. Ezután mentünk a következő tesztre. Nem tudom a pontos megnevezését, hogy mi is volt az. A tipikus filmes űrhajós kiképzéses készülék. Egy kis kamra, ami egyre gyorsabban pörget körbe és körbe. Igazából ezt mindig is ki akartam próbálni, de annak nem örültem, hogy itt is én voltam az első. Kíváncsi lettem volna, előttem mások hogyan bírták. Beültem, bekötöttek itt is. Elkezdtem forogni szép lassan. Aztán csak gyorsult, és gyorsult, és még mindig gyorsult. Már belenyomott az ülésbe, de még mindig egyre gyorsabb volt. Kezdtem az ájulás szélére jutni, de tartottam magam, ahogy csak bírtam. Aztán elkezdett lassulni. A testem egyre jobban ellazult. Végre megállt. Alig bírtam kiszállni az ülésből. Rossz volt ezután azt látni, hogy volt, aki egyáltalán nem bírta, és elájult a gépben ülve. Ezen a teszten már tizenketten kiestek. Utána elküldtek minket enni, és az egész délutánunk szabad volt. Ki gondolta volna, hogy én ezt a délutánt is a szobámban és a gondolataimba zárkózva töltöttem? Másnap úszó és levegővisszatartó feladatok voltak. Szerencsémre kiskorom óta nagyon szeretek úszni, és jól is megy, azt hiszem. Sajnos öten ki kellett, hogy lépjenek, mert nem tudtak úszni. Mondjuk, én nem voltam benne biztos egyáltalán,

hogy az űrben úszkálnunk kellene. Azoknak, akik tudtak úszni, könnyedén ment a feladat, hisz csak pár hosszt kellett megtenniük oda-vissza. Ezután egy egyszerű levegővisszatartási teszt volt. Egy kis helyiségbe zártak minket egyesével, ahol nem volt más, csupán egy gomb. A gombot meg kellett nyomnunk, ha már nem bírtuk bent levegő nélkül. Természetesen, ha bármelyikünk is úgy döntött volna, hogy ájulásig bent marad, akkor Armand maga vetett volna véget a feladatnak. A helyiségből folyamatosan szívták ki a levegőt, hogy minél gyorsabban fogyjon. Nagyjából három-négy percbe tellett, hogy teljesen elfogyjon bent a levegő. Ezután jött csak az igazi időmérés. Volt olyan, aki már a levegő teljes elfogyása előtt bepánikolt és rányomott a gombra. Abban a pillanatban telipumpálták a helyiséget levegővel. Mikor rám került a sor, bementem és leültem a gomb mellé, ami egy állványon volt középen. Apró levegőket vettem az első pillanattól fogva. A tüdőm a négy perc alatt lassan hozzászokott ehhez. A végén két percet bírtam teljesen levegő nélkül. Felpattantam, és rávágtam a gombra. Ebben a pillanatban hatalmas levegőt vettem. Soha többé nem szerettem volna levegő nélkül maradni egy másodpercre sem. Tizenegyen nem bírták elég ideig, hogy tovább maradhassanak. Ezután egy számomra nagyon furcsa feladat jött. Egy lélegeztető készüléket tettek az arcunkra. Minden percben tíz másodpercig volt levegőnk, a további ötvenben elszívták tőlünk.

Egy logikai feladatot kellett így megoldanunk öt perc alatt. Felmérték, mennyire vagyunk képesek kevés levegő mellett is gondolkodni. Ez további huszonhárom embernek nem sikerült. Nekem is az utolsó másodpercekben csupán. Ezután a nap után egész este szédültem és zsongott a fejem.

A következő nap délelőtt mondták, hogy együnk minél többet, ha lehet. Eljött az ideje, hogy elzárjanak minket a külvilágtól. Az elszigetelő fülkékbe visznek mindannyiunkat, ahová szinte semmi hang és fény nem szűrődik be. Napi egyszer kapunk ételt és italt. Azt nem szeretném részletezni, hogy a vécézést hogy oldottam meg. Tíz napig bezárva leszünk. Aki nem bírja ki a bezártságot és a teljes magányt, talán még bele is őrül, azt azonnal kihozzák. Én úgy éreztem, nem lesz semmi gondom a magánnyal. Ezalatt a tíz nap alatt nem tudtam semmit a többiekről. Nem tudtam, hányan adták már fel. Hányan őrültek bele az egyedüllétbe. Négy napja lehettem bent, mikor elértem egy nagyon rossz pontra. Háromszor már kaptam ételt, a negyedik adagot viszont még nem kaptam meg.

Szóval biztosan a negyedik napon jártam. Annyira biztos voltam benne, hogy semmi gond nem lesz, hisz megszoktam a magányt. Most pedig pont ez kezdett el zavarni. Úgy éreztem, tévedtem, és ez zavart. Elkezdtem rémeket látni. Minden gyerek- és felnőttkori félelmemet magam elé képzeltem. Az egyik sarokba ültem és összekuporodtam. Csak ott ültem és dülöngéltem előre-hátra. Megállás nélkül csak az járt a fejemben, hogy melyik az a pont, mikor kivisznek. Nem akartam, hogy elérjek arra a pontra, de egyszerűen nem tudtam mit tenni.

Beadták a negyedik adag ételt. Egy ideig csak néztem, és meg sem mozdultam. Aztán lassan felálltam, és odamentem érte. Odaértem, és ahogy nyúltam érte, remegtek a kezeim. Féltem, hogy mi van, ha félbeszakítják a tesztemet, mert valami olyat látnak. Minden mozdulatomat vagy ötször meg kellett gondolnom. Megmarkoltam a tálcát jó erősen. Ahogyan felemeltem, remegett a kezemben, majdnem ki is borult, de tartottam, ahogy bírtam. Visszamentem vele a sarokba. Leültem és az ölembe tettem. Elkezdtem enni. Alig pár falatot sikerült, mert hirtelen kidöntöttem az ölemből a tálcát. Ezután idegességemben még odébb is vágtam. Szerencse, hogy az italt minden nap kulacsban adták be. Belemarkoltam a hajamba, és a térdemre hajtottam a fejem. Órákon át így ültem ott, szinte mozdulatlanul. Aztán megszomjaztam. Annyit tudtam, hogy a folyadékot valahova levertem magam mellé. Eldőltem az oldalamra, és elkezdtem a földön tapogatni. Megtaláltam, és mint aki már napok óta egy kortyot sem ivott, öntöttem a számba a kulacsból. Míg bent voltam, szinte aludni sem tudtam, hisz nem fáradtam el semmitől. Egyszer levert a víz. Nem tudom, mi volt velem, levettem a felsőmet. Leöntöttem magam az italommal, és csak fújtam a levegőt a testemre. A hajamból folyt az izzadtság. Már szinte nem is bírtam ülve maradni. Körbe-körbe mászkáltam, és közben elkezdtem magamban motyogni pár szót. Kezdtem belebolondulni az izgulásba. Elkezdtem mély levegőket venni. Elfeküdtem, és próbáltam nem erre gondolni. Alig tudtam elterelni a gondolataimat. Visszagondoltam régi dolgokra még gyerekkoromból. Aztán talán pár óra, ha

eltelhetett ezután, és nyílt az ajtó. Armand nyitotta ki. Mikor kinyitotta, csupán ennyit mondott.

– Az utolsó pillanatokra sikerült megtalálnod magad.

A negyedik nap óta nem is számoltam, hányszor adtak be ételt. Teljesen el voltam veszve odabent, és fel sem tűnt, hogy hat nap elment.

Armand elvezetett egy tárgyalóteremszerű helyre. Beültem, rajtam kívül még öten voltak bent.

Ezt a feladatot mindössze hatan bírtuk ki. Ezen az egy feladaton harmincegy ember bukott el.

Mint kiderült, nem én voltam az egyetlen, aki azért jött ide, hogy végre megszabaduljon a múltjától. Armand elmondta, hogy volt, aki megpróbált bent öngyilkos lenni, de szerencsére még idejében beértek. Nekünk hatunknak maradt egy hetünk, amit otthon tölthetünk. Utána pedig megyünk egy űrállomásra további kiképzésre. Mi már mindannyian eljuthatunk az űrbe. Nekem már csupán egy dolgom maradt a Földön, amit el is intéztem. Mindannyian kaptunk félmillió forintot erre az egy hétre. Én csupán egy öltönyt és egy csokor virágot vettem belőle, a többit odaadtam egy hajléktalannak. Elmentem anyám sírjához, és tisztes búcsút vettem tőle, ezúttal tényleg örökre.

Mikor visszatértünk, már indultunk is az űrbe. Armand is velünk tartott. Emlékszem arra a tíz másodpercre. Tíz: jól meggondoltam ezt az egészet? Kilenc: mi van, ha most életem legnagyobb hibáját követem el? Nyolc: már megint félek. Hét: mégis mit veszíthetek? Hat: nem kell félnem, nem hiányol majd senki. Öt: az én küldetésem odafent vár, nem idelent. Négy: hiányozni fog a kedvenc söröm. Három: soha többé nem érintkezhetek nővel. Kettő: utolsó lehetőség. Egy: nincs visszaút.

Kilövés: ég veled, Föld! Ezzel elindultunk a végtelen űr felé. A rakéták begyulladtak, és az űrhajó elemelkedett a földről. Haladtunk egyre messzebb és messzebb. Lassan elhagytuk a Föld légterét, és már nem volt más, csak mi és az űr. Mindannyian néztünk a nagy semmibe. Néztük a csillagokat és a távolt. Aztán Armand megszólalt.

– Azt nézzétek, ott előttünk!

Odafordultunk, és ott volt a hatalmas űrállomás. Az Űrgyűrű nevet viselte. Egy hatalmas kör volt keresztben a közepén egy áthidalóval. Nem tudom, miért, de számomra olyan gyönyörű volt, ahogyan a nap fénye rávetődött. Haladtunk felé, és én, mint egy kisgyerek karácsonykor a fa alatt lévő ajándék kibontását, úgy vártam, hogy odaérjünk végre. Az áthidaló közepén volt a dokkoló. Az óriási fémkapuk kinyíltak, ahogy közeledtünk. Ahogy körbenéztem, több embert is láttam, aki éppen űrsétán volt. Én is menni akartam velük. Lassan beértünk az űrállomásra. Leszálltunk. Armand felállt az üléséből, elénk állt, majd ennyit mondott:

– Isten hozott titeket! Ez itt az új otthonotok.

Mint kiderült, mi már mind a hatan részesei leszünk valamilyen módon ennek az expedíciónak. A szobáinkhoz kísértek minket, amelyek természetesen egymás mellett voltak. Volt egy hetünk megismerni egymást és az űrállomást, így már első este közös kadétvacsorát tartottunk. Elkezdtük a normális bemutatkozást. Farkas Ernő kezdte.

– Kiskorom óta minden este az eget néztem, és azon gondolkodtam, hogy mi lehet idekint. Mit rejt az a nagy, sötét űr? Nekem az már fél siker, hogy itt vagyok. Innen már bármi csak ajándék.

Kiss Miklós folytatta a sort.

– A feleségem álma volt, hogy egy új bolygóra költözhessen. Egy olyan bolygóra, ahol nincs betegség. Ahol maga a levegő is gyógyító hatású. Hát igen, azt nem lehet mondani, hogy nem maximalizálta ki az elképzeléseit. Viszont mit várunk? Milyen álmai lehetnének valakinek, akinek hétéves korában már a szemébe mondták, hogy kis esély van rá, hogy hosszú élete legyen? Ezek az

emberek nem vágynak másra, csak az egészségre. Mi mindannyian panaszkodunk és a világ legszerencsétlenebb emberének érezzük magunkat, csak mert felszökött a lázunk. Ők viszont boldogan mosolyognak így is. Őszintébben és boldogabban tesznek mindent, mint mi. Aztán eljön a pillanat, amitől félnek. Mert azt a pillanatot nem lehet elkerülni. Ekkor pedig mi mit tehetünk már?

Mi, akik végig ott voltunk, fogtuk a kezüket és biztattuk őket, hogy tartsanak még ki azokban a pillanatokban, mikor elhagyta őket a remény. Megmondjam? Semmit! Mi már az égegyadta világon nem tehetünk semmit!

Elkezdett könnyezni. Letörölte a könnyeit, és bocsánatot kért a kifakadása miatt. Ha tudná, hogy a mi okunk az ittlétre mennyire hasonló! Aztán belekezdett Ágh Titusz.

– Elkövettem az életemben egy óriási hibát. Egy olyan hibát, amit ember nem tehet jóvá. Nem tehetem semmissé, bármennyire is szeretném. Nem felejti el senki, és bármit teszek, ez már elkísér örökké. Megöltem valakit. Megöltem valakit, és börtönbe kerültem. Mégis, hogy vennének fel normális munkahelyre egy gyilkost, és hogy nézzek az emberek szemébe, akik tudják, mit tettem?

Biztosan lett volna más megoldás is. Ez csak egy menekülés volt számomra. A lehető legrövidebb, járható út. Idefent mindent újrakezdhettem volna, ha most ezt nem mondom el nektek.

Ez mindannyiunkat megrázott, de én láttam az arcán az őszinte megbánást. Láttam, hogy amit tett, visszacsinálná, ha lehetne. Muszáj volt valahogy megnyugtatnom.

–Ne félj, azt a Földön tetted! Itt már mindannyian új emberek vagyunk. Ami lent történt, az az előző életünkben történt.

Folytattuk egymás megismerését. Puklér Ferenc következett.

– Ezek után én nem is tudom, hogy mondjam el. Alig pár éve végeztem az iskolával. Már volt két munkahelyem, de egyik sem tetszett igazán. Csupán munkát kerestem, mikor megláttam a plakátot, és gondoltam, miért ne? Hisz ez milyen királyság! Mikor visszatérek, kőgazdag leszek majd.

Nos, igen. A beszédéből érződik még a fiatalság és naivság. Nem fogta fel, hogy lehet, innen nincs visszatérés, hogy ez nem egy átmeneti munka, ahol bármikor felmondhat. Azonban láttam, hogy ezt senki nem akarta neki elmondani. Nem akarták lerombolni ezzel a maga kis világát, amit fejben már felépített. Így hát én sem mondtam neki semmit. Varga Szabolcs bele is kezdett inkább.

– Igazából nyomósabb indokom nekem sem volt a jelentkezésre. Csupán akartam valami újat.

Valami újat és izgalmasat. Talán van izgalmasabb dolog az űr és egy új bolygó felfedezésénél? Hisz a Földet már felfedezték mások.

Most pedig rám került a sor. Megpróbáltam minél rövidebben fogalmazni.

– Hát... édesanyám meghalt. Nem tudtam mit kezdeni magammal, mert nem volt másom rajta kívül. Gondoltam, így sikerül végre továbblépnem.

Miután ezt elmondtam, Miklós rám nézett, és láttam rajta az őszinte együttérzést. Nos igen, azt hiszem, ez volt a pillanat, amikor megismertük egymást mindannyian. Máskor esélyünk sem lett volna erre.

A következő napokban körbevezettek minket az állomáson. Minden apró zeg-zugot megmutattak.

Aztán amikor letelt az egy hét, Armand kérte, hogy menjünk vele. A dokkoló melletti terembe mentünk. Űrhajósruhák voltak ott. Felvetette velünk őket és elmosolyodott.

– Ilyenben még biztosan nem volt részetek sohasem!

Kiment a teremből, becsukta maga után az ajtót. Körbenéztem és láttam, hogy csövek vannak a ruháinkra kötve. Azt hiszem, nem kellett sokat gondolkodnia egyikünknek sem, hogy mi is fog most történni. Kinyílt egy hatalmas kapu, ami egyenesen az űrbe vezetett. Elkezdtem remegni. Lassú léptekkel elindultam, míg a többiek csak álltak. Mikor odaértem és el akartam rugaszkodni, visszahúzott a ruhám. Hátranézem, és Armand mutatta, hogy nyomjak meg egy gombot a ruhámon.

Megnyomtam, ami kikapcsolta a mágneseket a talpamon. Elrugaszkodtam, és csak lebegtem kifelé.

Hátranéztem megint, és láttam, hogy a többiek is elindultak. Visszafordultam, és haladtam előre.

Lassan kiléptem az űrállomás takarásából, és megpillantottam a Földet. Szembefordultam vele, ott lebegtem. Csak néztem, és arra gondoltam, hogy hányan nézhetik ebben a pillanatban is az eget?

Vajon hányan nézik a csillagos eget és gondolnak arra, hogy mi lehet odafent? Arra nem is gondolva, hogy én itt vagyok, és arra gondolok, hányan nézhetnek most engem úgy, hogy a létezésemről sem tudnak. Gyönyörű látvány volt innen fentről! Remélem, minél több embernek lesz szerencséje ezt átélni.

Elkezdtem körbeforogni. Csak néztem a Napot, a Holdat és a Földet. Nem bírtam betelni az egésszel. A többiek már visszamentek az űrállomásra, én pedig még mindig csak ott lebegtem. Végre tényleg csak én voltam. Én és a nagy sötét semmi. Aztán visszaindultam én is. Beértem, és Armand bezárta mögöttem az ajtót. Bejött hozzánk, mi pedig közben levetkőztünk. Elmondta, hogy már csak a szimulátorban történő problémamegoldó teszt van hátra. Odavezetett minket a szimulátorhoz, és elmondta, hogy mi lesz bent.

– Odabent különböző feladatokat kell majd megoldanotok. Például kincsvadászat egy idegen terepen. Űrlénytámadás leverése, esetleg csak túlélése. A hajó meteorövezetből való kivezetése, és ezekhez hasonló feladatok.

Aznap még pihenhettünk ezután. Másnap reggel az első dolgunk az volt, hogy megnézzük az űrhajót, amivel majd egyikünk mehet az Új Reményre. Igen, a bolygót Új Reménynek nevezték el. Az űrhajó valami fantasztikusan nézett ki! Akár egy filmben. Három acéllábon állt. Lesimított külsejét egy Porschéhoz tudnám leginkább hasonlítani. Az elején volt rajta ablak, mint egy autón. Persze volt még egy kisebb az oldalán is. Két hatalmas hajtómű emelkedett ki a tetejéből. Ezt követően belülről is megnézhettük. Csupán a pilótafülke, egy hibernáló ágy, egy rendes ágy, egy mosdó és egy élelemtároló volt benne. Hiába hittem bonyolultnak a kezelését, mert egyszerű volt. Igazából csak egy számítógép. Be kellett állítani a koordinátákat, hogy hova vigyen és mikor ébresszen fel a hibernálásból. Volt rajta rejtőzködő mód, amit addig használni kell, míg fel nem fedezzük a bolygó élővilágát. A neheze az, ha meteorzónába kerülne a hajó az ébrenlét alatt, és át kellene venni az irányítást. Ehhez értenünk kellett, és az első napon ez is volt a szimulációban a feladatunk. Odabent végig szkafanderben kellett lennünk. Legalább szokhattuk és kiismerhettük. Felöltöztünk, aztán beléptünk. Csupán egy nagy üres teremnek tűnt, ami apró alkatrészekből állt össze. Aztán elkezdtek mozogni az apró alkatrészek körülöttünk az űrhajót megformálva, kívül pedig az űrt. Armand hangját hallottuk, de nem tudtuk, honnan szól igazából. Ez nem is számított. Elmondta, hogy egyesével próbáljunk kijutni az aszteroidamezőből. Akinek sikerül kétszer egymás után, az abbahagyhatja a gyakorlást. Én voltam az első, aki megpróbálta. Nem igazán sikerült úgy, ahogy szerettem volna. A legelső aszteroidának frontálisan nekimentem. Valószínűleg, ha ez élesben történt volna, már az aszteroida szétlapít. Az nyugtatott valamennyire, hogy a többiek is hasonlóképpen kezdték. Egész nap próbálkoztunk újra és újra, de nem sok sikerrel. Egyszer sem sikerült túlélnie egyikünknek sem.

Az is sokáig tartott, hogy az első négy-öt aszteroidán túljussunk. A nap végén teljesen lelombozva fejeztük be. Armandnak be kellett értünk jönnie, mert belülről nem lehet nyitni a terem ajtaját. A vacsora sem ízlett annyira. Feszült voltam aznap, mivel nem sikerült a feladatot teljesítenem, meg még a szakácsok is szívattak minket ráadásnak. Az elkövetkező napok csupán ebből álltak mind. A szimuláción mentünk végig folyamatosan, de mindig sikertelenül. A vacsoránk talán büntetésként volt mindig pocsék. Aztán öt nap elteltével Miklósnak sikerült egyszer kijutnia az aszteroidamezőből.

Ezen mindannyian felszívtuk magunkat, és egyre tovább és tovább jutottunk, de nem jutottunk ki aznap egyszer sem. Másodszorra neki sem sikerült. Két nap elteltével, a hetedik napon sikerült neki kétszer egymás után, így ő abbahagyhatta. Aznap nekem és Titusznak is sikerült egyszer. Másnap már Titusznak is sikerült kétszer egymás után, és a többieknek is sikerült egyszer. Aztán a tizedik napon már csak én voltam, akinek nem sikerült. Olyan ideges voltam már a végén, hogy egyszer sem akar sikerülni, nem hogy kétszer. Egyre idegesebb és zavartabb lettem. Már megint elöntötték a fejemet a gondolatok, hogy itt szúrom el az egészet. Este, mikor lefeküdtem aludni, eldöntöttem, hogy másnap sikerülni fog. Reggel, mikor felkeltem, még mielőtt kimentem volna a szobámból, benyúltam a táskámba és kivettem a karkötőt, amit anyám szobájából hoztam el. Most először úgy éreztem, segítség kell, és bíztam benne, hogy ez majd kabala lesz számomra. Nem tévedtem. Amint bementem a szimulációba, kapásból az első két próbálkozásra sikerült. Végre jöhetnek a további tesztek! Armand beszédet tartott nekünk.