A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Diana Wynne Jones: Howl’s Moving Castle

HarperCollins Children’s Books, 2009

Fordította: Laukó Viktória

Copyright © 1986 by Diana Wynne Jones

Hungarian translation © Laukó Viktória, 2024

Hungarian edition © Ciceró Könyvstúdió, 2024

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a Ciceró Könyvstúdió

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Márton Zsófia

Cover art © 2023 Josee Shimazaki

Cover design © HarperCollinsPublishers Ltd 2023

Tördelés és tipográfia: Kovács Mária

Korrektor: Kótai Katalin, Varga Virág

ISBN 978-963-432-257-3

gabo.hu

facebook.com/ CiceroKonyvstudio

instagram.com/cicerokonyvstudio

A Ciceró Könyvstúdió könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

Tartalom

I. fejezet

Amelyben Sophie kalapokkal beszélget

II. fejezet

Amelyben Sophie kénytelen szerencsét próbálni

III. fejezet

Amelyben Sophie belép a kastélyba, majd alkuba bocsátkozik

IV. fejezet

Amelyben Sophie különös dolgokra lesz figyelmes

V. fejezet

Amelyben a takarításé a főszerep

VI. fejezet

Amelyben Howl zöld nyálkával fejezi ki érzéseit

VII. fejezet

Amelyben egy madárijesztő megakadályozza, hogy Sophie elhagyja a palotát

VIII. fejezet

Amelyben Sophie több irányban is elhagyja a palotát

IX. fejezet

Amelyben Michaelnek meggyűlik a baja egy varázslattal

X. fejezet

Amelyben Calcifer nyomot ígér Sophie-nak

XI. fejezet

Amelyben Howl egy különös országba megy elveszett varázsigéért

XII. fejezet

Amelyben Sophie Howl idős édesanyjává változik

XIII. fejezet

Amelyben Sophie befeketíti Howl nevét

XIV. fejezet

Amelyben a királyi varázsló náthás lesz

XV. fejezet

Amelyben Howl álruhában megy temetésre

XVI. fejezet

Amely telis-tele van varázslással

XVII. fejezet

Amelyben a vándorló palota elköltözik

XVIII. fejezet

A melyben újra felbukkan a madárijesztő és miss Angorian

XIX. fejezet

Amelyben Sophie gyomirtóval fejezi ki érzéseit

XX. fejezet

Amelyben Sophie elhagyná a palotát, de újabb nehézségekbe ütközik

XXI. fejezet

Amelyben szemtanúk előtt bontatik fel az egyezség

A Ciceró Könyvstúdió e-könyveiről

Ha tetszett a könyv, olvassa el ezt is

Stephennek…

Ennek a könyvnek az ötletét egy iskolai látogatásom alkalmával egy fiútól kaptam, aki megkért, hogy írjak egy történetet, amelynek az a címe: A vándorló palota.

Felírtam ugyan a fiú nevét, de olyan biztonságos helyre tettem el, hogy azóta sem találtam meg. Ezúton szeretném neki megköszönni.

I. fejezet

Amelyben Sophie kalapokkal beszélget

Ingary földjén, ahol a hétmérföldes csizmák és a láthatatlanná tévő köpenyek valóban léteznek, igazi balszerencse három közül a legidősebbnek születni. Mindenki tudja, hogy te leszel az első közületek, aki elbukik, és te jársz a legrosszabbul, amikor elindultok szerencsét próbálni.

Sophie Hatter három nővér közül volt a legidősebb. Még csak nem is egy szegény favágó lánya volt, ami esélyt jelenthetett volna a boldogulására, legalábbis a mesékben. Szülei jómódúak voltak, és egy nőikalap-boltot üzemeltettek Market Chipping virágzó városában. Igaz, hogy édesanyja még akkor elhunyt, amikor Sophie két-, húga, Lettie pedig csak egyéves volt, apjuk azonban feleségül vette a legfiatalabb bolti eladóját, egy Fanny nevű csinos, szőke lányt, aki hamarosan életet adott a harmadik testvérnek, Marthának. Ettől Sophie-nak és Lettie-nek gonosz mostohanővérekké kellett volna válniuk, ahogy az szokás, ám a három lány mégis szépen felcseperedett együtt – bár Lettie volt az, akit mindenki a legszebbnek mondott közülük. Fanny mindhárom lánnyal ugyanolyan kedvesen bánt, és a legkevésbé sem kedvezett Marthának.

Mr. Hatter büszke volt lányaira, és a város legjobb iskolájába járatta őket. Sophie volt a legszorgalmasabb közülük. Rengeteget olvasott, és elég hamar ráébredt, hogy elsőszülöttként vajmi kevés esélye van egy érdekesebb jövőre. Bár ez csalódással töltötte el, az valamelyest mégis boldoggá tette, hogy a húgairól gondoskodhatott, és hogy majd segíthet meglelni Martha szerencséjét, ha eljön az ideje. Mivel Fanny mindig a boltban serénykedett, Sophie volt az, aki vigyázott a két kisebbre, akik között mindennapos volt a hajhúzogatás és sikoltozás. Lettie semmiképpen sem akart beletörődni, hogy Sophie után ő kell legyen a második legszerencsétlenebb.

– Ez nem igazságos! – méltatlankodott gyakran Lettie. – Csak azért jár Marthának mindenből a legjobb, mert ő született a legfiatalabbnak? Én egy herceghez fogok feleségül menni, úgy bizony!

Amire Martha mindig úgy vágott vissza, hogy ő anélkül is nagyon gazdag lesz, hogy bárkihez hozzá kelljen mennie. Sophie-nak ilyenkor mindig szét kellett választania őket, majd megvarrni az elszakadt ruháikat. Nagyon ügyesen bánt a tűvel, idővel már új holmikat is készített a húgainak. Például ott volt az a sötét rózsaszín ruhácska, amit Lettie-nek varrt Májusnapra (még a történetünk kezdete előtt), s amelyre Fanny azt mondta: úgy néz ki, mintha a legdrágább kingsburyi boltból származna.

Ekkoriban kezdtek el újra a Puszták Boszorkányáról beszélni az emberek. Azt suttogták, a Boszorkány a király lányának életére tört, ezért a király utasította személyes varázslóját, Suliman mágust, hogy menjen a Pusztákra, és számoljon le a Boszorkánnyal. Úgy tűnt, Suliman mágusnak a Boszorkánnyal nem, a saját életével viszont sikerült leszámolnia.

Ezért amikor pár hónappal később egy hatalmas, fekete palota jelent meg hirtelen a Market Chipping feletti dombokon, kormos füstfelhőket okádva négy magas, karcsú tornyából, mindenki egészen biztos volt abban, hogy a Boszorkány ismét kimozdult a Pusztákról, és arra készül, hogy rettegésben tartsa az országot, épp, mint ötven évvel korábban. Az emberek félni kezdtek. Senki sem járt kint egyedül, főként nem este. Hogy még ijesztőbb legyen a dolog, a kastély nem is maradt egy helyben. Néha csak egy nagy, fekete foltnak látszott az északnyugati ingoványon, vagy a keleti sziklák környékén magasodott, máskor pedig egyenesen lejött a dombokról, hogy letelepedjen az északra fekvő utolsó farm mögött, a hangafűben. Vándorlás közben is látták néha, olyankor piszkosszürke füst gomolygott a tornyaiból. Egy ideig mindenki biztosra vette, hogy hamarosan betér a völgybe is, és a polgármester már azt emlegette: a királyhoz küldet segítségért.

De a palota továbbra is csak a dombok környékén kóborolt, és az is kiderült, hogy nem a Boszorkányé, hanem Howl varázslóé. Ám ez utóbbinak sem örültek az emberek. Bár úgy tűnt, egyelőre nem akarja elhagyni a dombokat, a varázslóról az a hír járta, hogy saját szórakoztatására fiatal lányokat rabol, majd kiszívja a lelküket. Mások szerint a szívüket ette meg. Végtelenül hidegvérű és szívtelen varázslónak tartották, akitől egy lány sem lehetett biztonságban, ha Howl egyedül találta. Sophie-t, Lettie-t és Marthát a többi Market Chipping-beli lányhoz hasonlóan figyelmeztették, hogy sose járjanak egyedül, ami miatt ők elég sokat bosszankodtak. Azon töprengtek, vajon mire használhatja Howl varázsló az összegyűjtött lelkeket.

Hamarosan azonban egész más dolgok töltötték ki a gondolataikat: Hatter úr hirtelen meghalt, pont, amikor Sophie elég idős lett ahhoz, hogy abbahagyhassa az iskolát. Ekkor derült ki, hogy Hatter úr tényleg büszke volt a lányaira. Túlságosan is. A magas tandíjak miatt ugyanis igen komoly adósság maradt a kalapboltra. A temetés után Fanny az üzlet mellett álló házuk nappalijában leült a lányokkal, és elmagyarázta a helyzetet:

– Attól tartok, mindegyikőtöknek ott kell hagynia az iskolát – mondta. – Osztottam, szoroztam, és úgy tűnik, az egyetlen lehetséges módja annak, hogy továbbra is fenntartsuk az üzletet, és gondoskodhassam rólatok, az az, hogy tanoncnak álljatok valami ígéretes műhelyben. Nem engedhetjük meg magunknak, hogy mind a boltban maradjatok, nem lenne túl észszerű. Ezért így határoztam. Először is Lettie…

Lettie felnézett, ragyogott a szépségtől és az egészségtől, amit még a gyász és a fekete ruhák sem rejthettek el.

– Szeretnék még tanulni – mondta a lány.

– És úgy is lesz, szívem – felelte Fanny. – Elintéztem, hogy Cesarinál, a cukrásznál tanonckodhass. Úgy hírlik, hogy a tanítványai királyokként és királynőkként élnek, így biztosan nagyon boldog leszel ott, ráadásul hasznos szakmát is tanulsz. Mrs. Cesari jó vevő és remek barát, beleegyezett, hogy a pártfogásába vegyen.

Lettie felnevetett, de a hangján érződött, hogy egyáltalán nem örül.

– Rendben, köszönöm – mondta. – Micsoda szerencse, hogy szeretek főzni!

Fanny megkönnyebbültnek látszott; Lettie néha kellemetlenül makacs tudott lenni.

– Martha, te jössz – folytatta. – Tudom, hogy még kissé fiatal vagy ahhoz, hogy dolgozni kezdj, ezért olyasmire gondoltam, ami hosszú, nyugodt tanulóéveket biztosít számodra, és hasznodra válik, bármihez is szeretnél kezdeni később. Emlékszel régi iskolai barátomra, Annabel Fairfaxre?

A vékony, szőke Martha hatalmas, szürke szemével Fannyra meredt, majdnem olyan makacsul, mint Lettie szokta.

– Arra gondolsz, aki olyan sokat beszél? – kérdezte. – Ő nem boszorkány?

– De bizony az. Van egy takaros kis házacskája, és a Folding-völgy minden szegletéből járnak hozzá ügyfelek – bólogatott buzgón Fanny. – Remek asszony, Martha. Megtanít mindenre, amit tud, és bemutat majd téged minden előkelőségnek, akit csak Kingsburyben ismer. Sínen lesz az életed, mire kikerülsz a szárnyai alól.

– Végül is kedves hölgy, rendben – egyezett bele Martha.

A beszélgetést hallgatva Sophie úgy érezte, Fanny mindent a lehető legjobban rendezett el. Lettie második lányként nem vihette túl sokra, ezért Fanny olyan helyet választott neki, ahol talán találkozik majd egy jóképű, fiatal tanoncfiúval, és boldogan élhet mellette. Martha, akinek az volt a sorsa, hogy kitörjön, és meglelje a szerencséjét, elsajátíthatja a boszorkánymesterség fortélyait, és gazdag barátokra tehet szert, akik egyengethetik az útját a jövőben. Ami pedig őt magát illeti, Sophie már biztosra vette, mi következik. Nem is lepte meg Fanny mondanivalója.

– Sophie kedves, úgy tartom helyesnek és igazságosnak, hogy te örököld a kalapboltot, mikor majd visszavonulok, mivel te vagy a legidősebb. Tehát úgy döntöttem, hogy magam mellé veszlek tanoncnak, és megadom számodra a lehetőséget, hogy kitanuld a szakmát. Mit szólsz hozzá?

Sophie mégsem mondhatta erre: már beletörődött, hogy neki a kalapkészítés maradt. Hálásan mondott köszönetet érte.

– Akkor ezt megbeszéltük! – állt fel Fanny.

Másnap Sophie segített Marthának becsomagolni a ruháit, és az azt követő reggelen mind kikísérték a fuvaros szekeréhez, amelyen útnak indult. Ahogy ott ült rajta, aprónak, merevnek és idegesnek tűnt. Martha riadtsága érthető volt, hiszen Felső-Foldingba éppen a dombokon át vezetett az út, amerre Howl varázsló palotája kószált.

– Minden rendben lesz Marthával – mondta Lettie. Ő maga azonban nem tartott igényt semmilyen segítségre a pakolásnál.

Amikor a Marthát és a csomagjait szállító kocsi eltűnt a láthatáron, Lettie egy párnahuzatba tömte a holmiját, majd adott a szomszéd fiúnak hat pennyt, hogy talicskázza el Cesariékhoz a Piactérre. Lettie a talicska mögött masírozott, és sokkal vidámabbnak tűnt, mint Sophie várta. Bár… ő legalább már maga mögött hagyhatta a kalapboltot.

A fiú nemsokára egy sietve papírra vetett üzenetet hozott vissza Lettie-től, amely szerint a lány már lepakolta a csomagjait a szálláson, és a Cesarinál eltöltendő idő remek szórakozásnak ígérkezik. Egy hétre rá a fuvaros is hozott levelet Marthától, hogy épségben megérkezett, és Mrs. Fairfax „nagyon kedves, és mindent mézzel eszik, mivel méheket tart”. Ezután Sophie jó ideig nem hallott a húgairól, mivel ő is megkezdte tanonckodását, már aznap, amikor Martha és Lettie elmentek.

Persze Sophie akkor már sok mindent tudott a kalapokról. Kiskora óta szabad bejárása volt a nagy műhelybe, ahol a fejfedők elnyerték formájukat, nem messze tőlük pedig virágok, gyümölcsök és egyéb díszek készültek viaszból és selyemből. Jól ismerte a bolt alkalmazottait is, a legtöbbjük már akkor ott dolgozott, amikor még az édesapja is csak gyerek volt. Ismerte Bessie-t, az egyetlen megmaradt eladót, minden vevőt, és azt a férfit is, aki a félkész, megformálásra váró szalmakalapokat hozta. Ismerte a többi szállítót is, és tudta, hogyan kell a téli kalapokhoz nemezt készíteni. Fanny már nem taníthatott neki túl sokat – talán csak azt, hogyan kell a legügyesebben eladni egy kalapot.

– Okosan vezesd rá a vevőket a nekik való kalapra – magyarázta kedvesen Fanny. – Eleinte mutass nekik olyanokat, amik nem túl jók, így azon nyomban észreveszik majd a különbséget, ha fölveszik az igazit.

Valójában Sophie nem nagyon adott el kalapokat. Néhány napig a műhelyben szemlélődött, utána Fanny körbevezette őt a posztó- és a selyemkereskedőnél, majd megtanította neki a kalapdíszítést. Ettől kezdve Sophie egy kis fülkében üldögélt a bolt hátuljában, rózsákat varrt a főkötőkre és fátylat a kalapokra, selyemmel bélelte őket, majd viaszgyümölcsökkel és szalagokkal díszítette őket. Nagyon ügyes volt, és szerette ezt csinálni. De magányosnak érezte magát, és kissé unatkozott is. A műhelyben dolgozó többi ember túl idős volt ahhoz, hogy szórakoztathassák, és úgy tekintettek rá, mint aki majd egyszer megörökli az üzletet. Még Bessie is így bánt vele. Ha nagy ritkán beszélgettek, az eladólány egyetlen témája az a földműves volt, akihez a Májusnap utáni héten készült feleségül menni. Sophie leginkább Fannyt irigyelte, aki akkor mehetett alkudozni a selyemkereskedővel, amikor csak akart.

A legérdekesebb dolog a vevők beszélgetésének kihallgatása volt. Senki sem tud úgy kalapot venni, hogy ne pletykálkodna közben. Sophie a fülkéjében varrogatva hallgatta, hogy a polgármester soha nem eszik zöld színű zöldséget, hogy Howl varázsló kastélya ismét megkerülte a szirteket, és hogy az az ember… A beszélgetés mindig elhalkult, ha Howl varázsló került szóba, de Sophie így is ki tudta venni, hogy a múlt hónapban elkapott egy lányt a völgyben. „Kékszakáll!” – rebegték a suttogók, majd újra felcsapott a hangjuk, hogy megvitassák Jane Farrier szégyenteljes, új frizuráját. Jane aztán biztos nem bájolná el még Howl varázslót sem, nemhogy egy tiszteletre méltó férfit. Utána megint egy suttogva elejtett, félelmetes pletyka következett a Puszták Boszorkányáról. Sophie kezdte úgy érezni, hogy Howl varázsló és a Puszták Boszorkánya összeillő pár lennének.

– Mintha csak egymásnak teremtették volna őket. Szép kis párocska lenne – jegyezte meg Sophie az épp díszített kalapnak.

Ám a hónap vége felé hirtelen az összes bolti pletyka tárgyává Lettie vált. Úgy tűnt, Cesariék boltja nap mint nap megtelt úriemberekkel, akik nagy mennyiségű süteményt vásároltak, s ragaszkodtak ahhoz, hogy Lettie szolgálja ki őket. A lány már tíz házassági ajánlatot kapott, a polgármester fiától kezdve az egyszerű utcaseprőig, de mindet visszautasította, arra hivatkozva, hogy még túl fiatal egy ilyen nagy horderejű döntéshez.

– Szerintem ez elég észszerű tőle – közölte Sophie az éppen készülő, selyemmel díszített főkötővel.

Fanny viszont elégedett volt a hírek hallatán.

– Tudtam, hogy minden rendben lesz! – lelkendezett. Sophie-nak úgy tűnt, Fanny örül, hogy Lettie már nincs a közelében.

– Lettie rosszat tesz az üzletnek – magyarázta ismét a főkötőnek, miközben a gombaszínű selymet igazgatta. – Rajta még te is elbájoló lennél, te lompos, öreges holmi. A többi hölgy csak ránéz Lettie-re, és máris kétségbeesik!

Ahogy teltek a hetek, Sophie egyre többet beszélgetett a kalapokkal. Más nem nagyon akadt, akihez szólhatott volna. Fanny a nap nagy részében alkalmi vételek vagy új vásárlók után járt, Bessie-t pedig lefoglalta a kiszolgálás, és hogy mindenkinek elújságolja az esküvői terveit. Sophie-nak szokásává vált, hogy a befejezett kalapokat felrakja az állványra, ahol majdnem úgy festettek, mintha valódi fejek lennének, csak test nélkül. Majd némi tűnődés után elmesélte a fejnek, milyennek is kellene lennie az alatta lévő testnek. Pontosan úgy hízelgett a kalapoknak, ahogy egy vásárlónak szokás:

– Rejtélyes vonzerőd van – dicsérte az egyik halványan csillogó fátyolost. Egy szélesebb krémszínűnek pedig, ami felhajtott karimáján rózsákat viselt, ezt mondta:

– Neked pénzes úrhoz kell feleségül menned! – Ezután egy hernyózöld szalmakalaphoz fordult, melyen kacskaringós zöld toll ékeskedett: – Üde vagy, mint egy tavaszi levélke. – A rózsaszín főkötőket bájosnak tartotta, a csinos, bársonnyal díszített kalapokat pedig szellemesnek. A végére a gombaszínű selyemmel borított főkötőt hagyta: – Arany szíved van. Ezt észreveszi majd egy magas rangú személy, és beléd szeret. – Azért éppen ezt mondta, mert tulajdonképpen sajnálta azt a főkötőt. Olyan kis egyszerűnek tűnt.

Másnap Jane Farrier bement a boltba, és megvette. A frizurája valóban kicsit furcsának tűnt, és Sophie a fülkéjéből kilesve azt gondolta, hogy úgy néz ki, mintha Jane egy rakás piszkavas köré tekerte volna a haját. Kár, hogy azt a főkötőt választotta. Bár akkortájt mindenki kalapokat és főkötőket vásárolt: mindenképp elvitte volna valaki. Talán Fanny rábeszélése tette, talán csak a tavasz közeledte, de a kalapüzlet határozottan felkapottá vált. Fanny egyre gyakrabban mondogatta némi bűntudattal a hangjában:

– Azt hiszem, nem kellett volna ilyen sietve elküldeni Marthát és Lettie-t. Ilyen körülmények között talán mégis megéltünk volna.

Olyan sok vásárló jött, ahogy közeledett a Májusnap, hogy komor, szürke ruhát öltve Sophie-nak is ki kellett segítenie a boltban. De a nagy forgalom miatt egyre nehezebb volt két vevő kiszolgálása között időt szakítani a díszítésre, ezért esténként hazavitte magával a készülő kalapokat, és lámpafény mellett késő éjszakába nyúlóan dolgozott, hogy elkészüljön a másnapra szánt adaggal. A hernyózöld kalap, amilyet a polgármester felesége is hordott, nagyon keresett lett, csakúgy, mint a rózsaszín főkötők. Április utolsó hetében aztán valaki a gombaszínű iránt kezdett érdeklődni, amilyet Jane Farrier is viselt, amikor megszökött Catterack grófjával.

Aznap éjjel, varrás közben, Sophie kénytelen volt belátni, hogy az élete elég unalmas. Ezután, ahelyett, hogy beszélt volna a kalapokhoz, mindet felpróbálta, amint elkészültek, és megszemlélte magát a tükörben. Ez hiba volt. A komor, szürke ruha nem állt jól Sophie-nak, különösen most, hogy a szeme karikás lett az állandó varrástól, ráadásul vöröses árnyalatú hajához sem a hernyózöld, sem a rózsaszín nem passzolt. A gombaszín-berakásos pedig egyszerűen fásultnak mutatta.

– Mint egy vénlány… – állapította meg Sophie.

Nem mintha ő is grófok után sóvárgott volna, mint Jane Farrier, és arra sem vágyott, hogy a fél város házassági ajánlatokkal halmozza el, mint Lettie-t. Mégis szeretett volna valami olyat tenni – bár elképzelni sem tudta, hogy mit –, ami egy kicsit érdekesebb, mint folyton kalapokat díszíteni. Arra gondolt, másnap szakít majd némi időt arra, hogy meglátogassa Lettie-t, és beszélgessen vele.

De nem ment el. Vagy nem talált alkalmas időpontot, vagy nem maradt rá energiája, vagy a Piactér tűnt túl távolinak, esetleg eszébe jutott, hogy ha egyedül indul útnak, Howl varázsló leselkedhet rá. Akárhogy is, napról napra egyre megvalósíthatatlanabbnak tűnt a gondolat, hogy meglátogassa a húgát. Nagyon furcsa volt… Sophie mindig is úgy gondolta, majdnem olyan határozott, mint Lettie. Most viszont rá kellett jönnie, hogy néhány dolgot csak akkor tud megtenni, ha már nem maradt több kifogása.

– Ez abszurdum! – jelentette ki egyszer. – A Piactér csak két utcára van ide. Ha futok… – Majd megfogadta magának, hogy Májusnapon, amikor zárva lesz az üzlet, elmegy Cesariékhoz.

Ekkoriban már új pletyka keringett a boltban. Azt mondták, hogy a király összeveszett az öccsével, Justin herceggel, aki száműzetésbe vonult. Senki sem tudta a vita okát, de néhány hónappal korábban az álruhás herceg valóban áthaladt Market Chippingen úgy, hogy senki nem tudott róla. A király Catterack grófját küldte, hogy keresse meg a herceget: így találkozott a gróf Jane Farrierrel. Sophie szomorúan hallgatott és figyelt. Úgy látszott, mégis történnek érdekes dolgok, csak éppen mindig valaki mással. Sophie úgy gondolta, jó lenne már beszélgetni Lettie-vel…

Eljött a Májusnap. Már hajnaltól vidámság töltötte meg az utcákat. Fanny korán elment, de Sophie-nak még be kellett fejeznie néhány elkezdett kalapot; énekelgetve dolgozott rajtuk. Elvégre Lettie is dolgozik ma, hisz Cesariék ünnepnapokon éjfélig nyitva szoktak lenni.

Veszek majd náluk egy tejszínes süteményt, döntötte el magában Sophie. Már nem is tudom, mikor ettem olyat utoljára. Közben izgatottan figyelte az ablak előtt elhaladó forgatagot: az élénk ruhákat, az ajándékárusokat, a gólyalábasokat.

De amikor végre szürke kendőt terített szürke ruhája fölé, és az utcára lépett, valahogy elszállt az izgalma. Kissé levertnek érezte magát. Túl sokan siettek el mellette nevetgélve és kiabálva, túl nagy volt a lárma és a lökdösődés. Sophie úgy érezte, hogy az utóbbi néhány hónapban, amelyet varrogatással és ücsörgéssel töltött, öregasszonnyá, vagy legalábbis öregesen bizonytalanná vált. Szorosabbra húzta magán a kendőjét, és házak falához lapulva óvakodott tovább, így próbálva elkerülni a tömeget. Amikor hirtelen durranások sorozata hallatszott valahonnan föntről, azt hitte, menten elájul. Felpillantott: Howl varázsló palotája állt a domboldalon, közvetlenül a falu fölött, és innen nézve olyan közelinek látszott, mintha a házak kéményein ülne. Kék lángok törtek elő mind a négy tornyából, a nyomukban pedig kék tűzgolyók szálltak a magasba, majd ijesztően robbantak széjjel. Mintha Howl varázslót igencsak bosszantotta volna a Májusnap. Vagy talán csak megpróbált csatlakozni az ünnepléshez a maga sajátos módján. Sophie túlságosan rémült volt ahhoz, hogy tovább gondolkodjon ezen. Ha nem járt volna már félúton, nagy valószínűséggel visszafordul. Így inkább szaporábban kezdte kapkodni a lábát.

– Mégis miből gondoltam azt, hogy érdekesebb életre vágyom? – kérdezte magától futás közben. – Folyamatosan rettegnék! Ezzel jár legidősebbnek lenni a három közül.

A Piactérre kiérve, ha ez lehetséges, még rosszabbul érezte magát. A téren elég sok fogadó állt, amelyek előtt fiatal férfiak parádéztak kissé már ittas állapotban, földet söprő, hosszú ujjú köpenyekben, csatos csizmáikkal dobbantgatva, amelyeket munkanapokon eszükbe sem jutott volna felvenni. Hangos megjegyzéseiktől harsogott a környék, és a lányokat sem féltek leszólítani. A lányok pedig párosával sétálgatva éppen arra vártak, hogy leszólítsák őket. Májusnapon ez teljesen megszokott volt, Sophie mégis megrémült tőle. És amikor egy rendkívüli, kék-ezüst öltözetet viselő fiatal férfi felfigyelt rá, és úgy döntött, megszólítja, Sophie egy kapualjba húzódva igyekezett elrejtőzni.

A fiatal férfi meglepetten nézett rá.

– Semmi baj, te kis szürke egérke – nevetett kissé szánakozva. – Csak egy italra akarlak meghívni, ne nézz már olyan riadtan!

A sajnálkozó tekintet láttán Sophie elszégyellte magát. A férfi nagyon jóképű volt kicsit csontos, intelligens arcával – már jócskán benne járhatott húszas éveiben – és gondosan ápolt, szőke hajával. Kék köpönyegének ujjai hosszabbak voltak, mint bárki másé a téren, csupa csipkézett szegély és ezüstös berakás.

– Ó, nem, köszönöm, ha nem bánja, uram – hebegte Sophie. – Éppen a húgomhoz tartok.

– Akkor hát menj – nevetett a fiatalember. – Milyen jogon tarthatnék távol egy csinos hölgyet a húgától? Szeretnéd, hogy elkísérjelek? Tényleg nagyon ijedtnek látszol.

Kedvesnek tűnt, ezért Sophie csak még jobban szégyellte magát.

– Nem. Nem, uram, köszönöm! – nyögte ki a lány, majd szinte elmenekült az idegen elől. A férfi parfümjének jácintillata még futás közben is kísérte egy darabig. Milyen előkelő volt! – gondolt vissza rá Sophie, miközben sikeresen átküzdötte magát a Cesariék üzlete előtt álló asztalkákon.

A cukrászda kerthelyisége zsúfolásig megtelt, és odabent is olyan tömeg és hangzavar fogadta Sophie-t, mintha még mindig a téren lenne. Hamar észrevette Lettie-t a pultnál kiszolgáló többi eladó között: ebben nagy segítségére volt néhány fiatal földműves fiú, akik könyöküket a pultra támasztva bókok özönét zúdították a húgára. Lettie, gyönyörűbben és talán kissé vékonyabban, mint valaha, villámgyorsan rakosgatta a süteményeket a zacskókba, amelyeket aztán ügyes kis csavarással zárt le a levegőben. Két csavarás között oda-odalesett, és mosolyogva válaszolgatott nekik. Az üzletben igen vidám volt a hangulat, Sophie-nak pedig szinte úgy kellett utat törnie a pultig.

Végre Lettie is meglátta őt. Egy pillanatra mintha összerezzent volna, majd szeme elkerekedett, szája pedig széles mosolyra húzódott.

– Sophie! – kiáltotta.

– Beszélhetnék veled? – kiabált vissza Sophie. – Valahol.

Kissé tehetetlennek érezte magát, mivel egy szép ruhába bújtatott, vaskos könyök hátrább taszította a pulttól.

– Csak egy perc! – szólt vissza Lettie. A mellette álló lányhoz fordult, és valamit súgott a fülébe. A lány bólintott, majd vigyorogva foglalta el Lettie helyét.

– Most velem kell beérnetek – mondta a tömegnek. – Ki a következő?

– De nekem veled kell beszélnem, Lettie! – tiltakozott az egyik fiú.

– Csevegj Carrie-vel! – válaszolta Lettie. – Én most a nővéremmel akarok beszélni.

Igazából úgy tűnt, senki nem bánja a dolgot. A vendégek odalökdösték Sophie-t a pult végéhez, ahol Lettie várta integetve. Sophie még hallotta, amint megkérik, hogy azért ne tartsa fel egész nap a húgát. Lettie felhajtotta a pult egy deszkáját, s beengedte a nővérét. Majd megragadta Sophie csuklóját, és a bolt hátsó részébe, egy szobácskába húzta, amely teli volt faállványokkal és rekeszekkel, azokon pedig sütemények egész garmadája sorakozott. Lettie két sámlit vett elő.

– Ülj le! – szólt Sophie-hoz, majd szórakozottan belekukkantott a legközelebbi rekeszbe, kivett onnan egy tejszínes sütit, és a nővére felé nyújtotta. – Erre szükséged lehet.

Sophie, miközben belélegezte a sütemény ínycsiklandó illatát, a sámlira roskadt, és úgy érezte, a sírás kerülgeti.

– Ó, Lettie! – sóhajtott fel. – Annyira örülök, hogy látlak!

– Igen, én pedig örülök, hogy ülsz – felelte Lettie. – Mert nem Lettie vagyok… hanem Martha.

II. fejezet

Amelyben Sophie kénytelen szerencsét próbálni

Sophie elkerekedett szemmel meredt a vele szemben ülő lányra:

– Tessék? – Meg volt győződve arról, hogy Lettie-t látja. Az ő egyik legjobb ruhája volt rajta: egy csodás kék, amely remekül állt neki. A haja is Lettie sötét haja volt, szeme kékje pedig szintén Lettie-é.

– Martha vagyok – ismételte meg a húga. – Emlékszel? Egyszer rajtakaptál, amint épp Lettie selyemalsóit nyirbálom. Sosem mondtam el neki. Te talán igen?

– Nem – felelte még mindig döbbenten Sophie. Most már látta, hogy a másik lány tényleg Martha. Bár az arc Lettie-é volt, a fej mégis pont úgy billent oldalra, ahogy Martháé szokott. És az is jellemzően Martha mozdulata volt, ahogy felhúzott térdét átkulcsolva a hüvelykujjaival malmozott. – Miért?

– Egészen eddig tartottam a látogatásodtól – sóhajtott fel Martha –, mert tudtam, ezt be kell majd vallanom. De most megkönnyebbültem. Ígérd meg, hogy nem mondod el senkinek! Tudom, hogy ha megígéred, nem árulsz el. Te túl becsületes vagy ahhoz.

– Megígérem – bólintott Sophie. – De… miért, és hogyan…?

– Lettie-vel találtuk ki – kezdett a magyarázatba Martha, miközben továbbra is buzgón malmozott az ujjaival –, mert Lettie szeretett volna boszorkánykodni, én meg nem. Lettie-nek megvan hozzá az esze, és olyan jövőt akar, ahol ezt kamatoztatni is tudja. De anyának ezt aztán mondhatod! Ő túl irigy Lettie-re ahhoz, hogy elismerje a tehetségét.

Sophie nem akarta elhinni, hogy Fanny ilyen lenne, de nem firtatta a dolgot.

– És mi a helyzet veled? – kérdezte végül.

– Edd közben a sütit! – figyelmeztette nővérét Martha. – Tényleg finom. Nos, igen, én is tudok leleményes lenni, ha akarok. Mindössze két hetembe került, hogy rátaláljak arra a varázslatra, amit jelenleg is használunk. Éjszakánként titokban felkeltem, és Mrs. Fairfax könyveit bújtam, így egész könnyen ráakadtam. Utána megkérdeztem tőle, meglátogathatnám-e a családom, és ő beleegyezett. Tényleg aranyszíve van – azt hitte, csak honvágyam van. Tehát fogtam a varázsigét, eljöttem ide, majd az én alakomban Lettie ment vissza Mrs. Fairfaxhez. A legnehezebb az első hét volt, mert fogalmam sem volt azokról a dolgokról, amiket elvileg már rég tudnom kellett volna. Rémes volt! Ám egy idő után észrevettem, hogy kedvelnek az emberek – tudod, ha szereted őket, ők is szeretni fognak –, és így már minden rendben volt. És Mrs. Fairfax sem dobta ki azóta Lettie-t, tehát úgy tűnik, sikerrel jártunk.

Sophie tovább majszolta a süteményt, de nem nagyon figyelt az ízére.

– De mégis, mi vitt rá arra, hogy ezt csináld?

Martha arcán – vagyis Lettie arcán – elégedett mosoly jelent meg. A lány előre-hátra hintázott a sámlin, hüvelykujjai vidám táncot jártak.

– Férjhez szeretnék menni, és tíz gyereket akarok.

– Még nem vagy elég idős hozzá! – torkolta le Sophie.

– Még nem – bólintott Martha. – De elég korán kell férjet találnom ahhoz, hogy beleférjen az életembe a tíz gyerek. És amíg várakozom, megtudhatom, hogy akit szeretek, azért szeret-e viszont, aki valójában vagyok. Tudod, a varázslat fokozatosan megszűnik, tehát egyre inkább hasonlítani fogok önmagamra.

Sophie úgy meg volt döbbenve, hogy amikor végzett a sütijével, azt sem tudta, milyet is evett.

– Miért pont tízet? – kérdezte az utolsó falat után.

– Mert ennyit szeretnék – jelentette ki Martha.

– Nem is tudtam!

– Hát, meglehetősen bajos is lett volna előhozakodni vele, hiszen olyan buzgón támogattad anyát, amikor a sorsomról volt szó – mosolygott elnézően Martha. – Azt hitted, tényleg a javamat akarja. Én is ebben a hitben éltem, egészen apa haláláig. Akkor rá kellett jönnöm, hogy anya mihamarabb meg akar tőlünk szabadulni: Lettie-t oda küldte, ahol elég férfival találkozik ahhoz, hogy minél előbb férjhez menjen, engem pedig olyan messzire, amennyire csak lehet! Nagyon mérges voltam. Akkor beszéltem Lettie-vel, és kiderült, hogy ő is igencsak dühös, ezért kitaláltuk ezt a cserét. Így legalább jól érezzük magunkat. Viszont mindketten sajnáljuk, ami veled történt. Túl okos és kedves vagy ahhoz, hogy életed végéig abban a boltban raboskodj. Beszéltünk erről is, mégsem tudtunk semmit sem kitalálni.

– Jól vagyok – ellenkezett Sophie. – Csak kicsit unalmas…

– Jól vagy?! – kiáltott fel Martha. – Persze, azt mondod, jól vagy, mégsem jöttél erre hónapokig! Aztán egyszer csak felbukkansz ebben a borzalmas, szürke ruhában és kendőben, és úgy festesz, mint aki még tőlem is fél! Mégis, mit csinált veled anya?

– Semmit. – Sophie kezdte kissé kényelmetlenül érezni magát. – Csak nagyon elfoglaltak voltunk. Nem kellene így beszélned Fannyról, Martha, ő mégiscsak az édesanyád!

– Igen, és éppen eléggé hasonlítok rá ahhoz, hogy átlássam a szándékait – vágott vissza Martha. – Éppen ezért küldött el olyan messzire, vagy legalábbis próbált. Anya felismerte: úgy is ki lehet használni valakit, ha nem bánik vele gonoszul. Pontosan tudja, milyen kötelességtudó vagy. És azt is tudja, hogy azért lettél ilyen, mert úgy gondolod, legidősebbként eleve kudarcra vagy ítélve. Tökéletesen irányít téged, és szinte rabszolgaként dolgoztat. Lefogadom, hogy semmit nem fizet neked.

– Még csak tanonc vagyok! – tiltakozott Sophie.

– Akárcsak én, mégis kapok fizetést. Cesariék tudják, hogy jár nekem. Abba a kalapboltba mostanság dől a pénz, és csakis miattad! Te csináltad azt a zöld kalapot, amiben a polgármester felesége úgy fest, mint valami fiatal iskoláslányka, nem?

– Hernyózöld. Én díszítettem – felelte halkan Sophie.

– És mi a helyzet azzal a főkötővel, ami Jane Farrier viselt, amikor találkozott a gróffal? – folytatta Martha. – Igazi tehetség vagy, ha kalapokról és ruhákról van szó, és ezt anya is pontosan tudja! Már akkor megpecsételted a sorsodat, amikor megvarrtad Lettie-nek azt a ruhát tavaly Májusnapra. Most te keresed a boltnak a pénzt, amíg anya a városban szórakozik.

– A vásárlásokat intézi!

– A vásárlásokat! – kiáltotta Martha, miközben ujjai szinte örvénylettek. – Az mindössze fél délelőttjébe kerül. Láttam őt, Sophie, és hallottam a pletykákat is. Egy bérkocsival utazgat a szép, új ruháiban, amiket abból a pénzből vett, amit csak neked köszönhet, és végiglátogatja a völgy összes nemesi kúriáját! Azt beszélik, meg akarja venni azt a nagyot a völgy végében, és fel akarja újíttatni. És te? Rád mi vár?

– Fanny is megérdemel némi szórakozást, mégsem lehetett könnyű hármunkat felnevelnie – rázta meg a fejét Sophie. – Feltételezem, hogy én öröklöm majd a boltot.

– Micsoda sors! – szisszent fel Martha. – Figyelj…

Abban a pillanatban két üres süteményes állvány mozdult meg a helyiség túlsó felén, és mögöttük egy tanonc feje bukkant fel.

– Gondoltam, hogy a te hangodat hallom, Lettie – villantotta fel legkedvesebb és legcsábosabb mosolyát a fiú. – Épp most sült ki az új adag, majd szólj a többieknek is!

Ezután a göndör és kissé lisztes fürtök el is tűntek az állványok mögött. Sophie elég helyes fiúnak találta. Nagy volt a kísértés, hogy megkérdezze, ez a tanonc-e az, aki a húgának tetszik, de nem volt rá alkalma. Martha sietősen felpattant, bár közben tovább beszélt.

– Szólnom kell a lányoknak, hogy segítsenek kivinni a boltba – mondta. – Fogd meg a túlsó végét, légy szíves!

Martha megragadta a legközelebbi állványt, és Sophie segítségével átráncigálta az ajtón a zajos, zsúfolt vendégtérbe.

– Kezdened kell magaddal valamit, Sophie! – zihálta közben Martha. – Lettie folyton azt hajtogatta, hogy nem tudja, mi lesz majd veled, ha nem leszünk a közeledben, hogy bátorítsunk, és adjunk némi önbizalmat. Úgy látom, nem ok nélkül aggódott.

Amint kiértek, Mrs. Cesari erős karjaival megragadta és átvette a lányoktól az állványt. Majd utasításokat adott, mire jó páran siettek el Martha mellett, hogy kihozzák a többi süteményt. Sophie hangosan elbúcsúzott, és eltűnt a tömegben. Nem látszott helyesnek, hogy tovább rabolja Martha idejét, ráadásul egyedül is akart maradni, hogy gondolkodhasson. Hazafelé sietett. A folyó és a mező fölött a vásári tűzijáték fénylett, és szinte versenyzett Howl kastélyának kék villanásaival. Sophie reménytelenebbül érezte magát, mint valaha.

A következő héten egyre csak gondolkodott és gondolkodott, hosszú-hosszú napokon át, de ahelyett, hogy bármire is jutott volna, csak még zavartabb és elkeseredettebb lett. A dolgok nem úgy álltak, ahogy gondolta, hogy állniuk kellene. Még mindig nem tudott napirendre térni Lettie és Martha esete fölött. Éveken át félreismerte őket. Azt viszont mégsem tudta elhinni, hogy Fanny olyan lenne, amilyennek Martha leírta.

Sok ideje maradt gondolkodni, mivel Bessie az esküvője miatt otthagyta a boltot, így Sophie nagyrészt egyedül volt az üzletben. Fanny – szórakozni járt-e vagy sem – egyre többet volt távol, a forgalom pedig eléggé visszaesett Májusnap után. Sophie három napon át vívódott, mire végre összeszedte a bátorságát annyira, hogy Fanny elé merjen állni a kérdésével.

– Nem kellene fizetést kapnom?

– Dehogynem, szívem, ez a legkevesebb! – válaszolt melegen Fanny rózsákkal díszített kalapját igazgatva a bolt tükrében. – Ahogy befejezem este a könyvelést, beszélhetünk róla.

Azzal ismét elment, és nem tért vissza addigra sem, mire Sophie bezárta a boltot, és átvitte a házba a még félkész kalapokat. Sophie először bánta, hogy hallgatott Marthára, de amikor Fanny nem említette a fizetség kérdését sem aznap este, sem később, fontolóra vette húga igazát.

– Talán tényleg kihasználnak – mondta bánatosan a kalapnak, amelyet éppen vörös selyemmel és viaszcseresznyékkel díszített. – De valakinek mégis meg kell ezt csinálni, különben egyáltalán nem lesz mit eladni.

Befejezte a díszek igazgatását, és áttért egy komorabb, ám igen divatos fekete-fehér darabra. Közben egy számára is szokatlan gondolat fogalmazódott meg benne.

– Számít egyáltalán, ha nincsenek eladható kalapok? – bökte ki hangosan is. Végignézett a már kész fejfedőkön, majd a díszítésre várakozók kupacán is. – Mire vagytok jók? – kérdezte tőlük. – Én egy fillért sem látok belőletek!

Már azt fontolgatta, hogy elhagyja a házat, és nekivág a nagyvilágnak, hogy szerencsét próbáljon, ám ekkor eszébe jutott, hogy ő a legidősebb, és így ennek nem lenne semmi értelme. Nagyot sóhajtva újra a kezébe vette a kalapot.

Másnap reggel ismét elkeseredetten és egyedül üldögélt a boltban, amikor hirtelen egy nem túl szép, fiatal nő rontott be, aki szalagjainál fogva lóbált egy gombaszín, berakott főkötőt.

– Nézd meg ezt! – kiáltotta. – Azt mondtad, ez ugyanolyan, amilyet Jane Farrier viselt, amikor a gróffal találkozott. De hazudtál! Az égvilágon semmi sem történt velem!

– Nem vagyok meglepve – felelte Sophie, mielőtt felfogta volna, mi szalad ki a száján. – Ha tényleg olyan ostoba vagy, hogy ezt a főkötőt hordod ilyen arccal, mint a tiéd, azt se vennéd észre, ha maga a király jönne is a kezedért kuncsorogni – már ha nem válna kővé már a puszta látványodtól.

A nő dühösen rámeredt, aztán Sophie-hoz vágta a főkötőt, és kiviharzott a boltból. Sophie hevesen dobogó szívvel gondosan a szemetesbe gyűrte a fejfedőt. Az íratlan szabály így szólt: „Ha elveszíted a fejed, egy vásárlót is elveszítesz.” És ezt most sikeresen be is bizonyította. Legjobban azonban az aggasztotta, hogy élvezte a helyzetet.

Ám nem volt ideje teljesen magához térni, mert odakintről hirtelen kerékzörgés és patkódobogás hallatszott be, majd egy kocsi sziluettje jelent meg az ablakban. A bejárat fölé szerelt csengettyű vidáman jelezte, hogy új vevő érkezett. Sophie még sosem látott olyan elegáns nőt, mint aki most vonult be a kalapboltba. Válláról nyusztsál lógott alá, mélyfekete ruháján apró gyémántok csillogtak. Sophie legelőször a hölgy széles karimájú kalapját vette szemügyre – valódi strucctoll díszítette, amelyet úgy festettek irizáló feketére, hogy sötét színe ellenére visszatükrözze a gyémántok rózsaszín, zöld és kék csillogását. Drága kalap lehetett. A hölgy arca ápolt volt, és gyönyörű, gesztenyebarna haja fiatalabbnak mutatta koránál, mégis…

Sophie csak most vette észre a fiatal férfit, aki a hölgyet bekísérte a boltba. Kissé aránytalannak tűnő arcát vöröses haj keretezte. Ő is jól öltözött volt, de sápadt, és nyilvánvalóan feldúlt. Tekintetében rémülettel vegyes esdeklés tükröződött. Látszott, hogy fiatalabb a nőnél. Sophie tanácstalanul figyelte a párost.

– Miss Hatter? – kérdezte a hölgy dallamos, mégis parancsoláshoz szokott hangon.

– Igen – nyögte Sophie. A férfi egyre idegesebbnek tűnt. A nő talán az anyja lehetett.

– Úgy hallottam, önnél kaphatóak a völgy legcsodásabb kalapjai – kezdte a hölgy. – Mutassa!

Sophie jobbnak látta, ha a jelenlegi hangulatában inkább nem válaszol. Szótlanul teljesítette a kérést, és előhozott néhány kalapot. A hölgyhöz egyik sem volt méltó, és folyamatosan magán érezte a férfi szemét, így egyre kényelmetlenebbül érezte magát. Minél előbb rájönnek, hogy itt nem találnak megfelelő kalapot, a furcsa páros annál hamarabb kényszerül távozásra. Sophie – Fanny korábbi tanácsát követve – a legrosszabbal kezdte.

A hölgy egymás után vette kézbe a kalapokat:

– Báj… – mondta lekicsinylőn a rózsaszín főkötőre. – Fiatalság – hallatszott a hernyózöld láttán. Ezután a halványan csillogó fátyolos volt soron. – Rejtélyes vonzerő, milyen nyilvánvaló. Mit tud még mutatni?

Sophie a komor, mégis divatos fekete-fehérért nyúlt, az egyetlen kalapért, amely talán érdekelhette ezt a hölgyet. A nő megvető pillantást vetett a fejfedőre.

– Ennek senki nem venné semmi hasznát. Csak pazarolja az időmet, miss Hatter.

– Lehet, hogy elfelejtette, de ön jött be ide kalapot keresni – felelt Sophie. – Ez csupán egy aprócska bolt egy kisvárosban, hölgyem. Akkor hát miért… – a hölgy mögött a férfi mintha kétségbeesetten próbált volna valamiféle vészjelzést adni neki – …fáradt azzal, hogy idejött? – fejezte be Sophie, nem nagyon értve, mi is folyik itt.

– Ha valaki a Puszták Boszorkányával kel versenyre, semmi fáradságot nem sajnálok – válaszolta a hölgy. – Hallottam önről, miss Hatter, és nem tetszik nekem sem az, hogy vetélkedik velem, sem pedig a viselkedése. Azért jöttem, hogy pontot tegyek az ügyünk végére. Így tehát… – Kitárta karját, és olyan mozdulatot tett, mintha Sophie felé dobna valamit.

– Ön a Puszták Boszorkánya…? – dadogta Sophie. Mintha a félelemtől és a döbbenettől furcsán csengett volna a hangja.

– Az vagyok – bólintott a hölgy. – És most majd megtanulja, hogy ne ártsa bele magát a dolgaimba!

– Nem hiszem, hogy ilyesmit tettem volna. Ez csakis valami tévedés lehet…! – krákogta Sophie. A férfi immár színtiszta rémülettel nézett rá, de ő még mindig nem értette, miért.

– Nincs itt semmiféle tévedés, kedves miss Hatter – mondta a Boszorkány. – Gyerünk, Gaston!

Azzal megfordult, és a kijárat felé indult. Onnan még egyszer visszanézett Sophie-ra, miközben a férfi alázatosan kinyitotta előtte az ajtót.

– Egyébként… senkinek sem fogja tudni elmondani, hogy átok ül magán.

A csengő gyászosan csendült, ahogy kilépett az ajtón.

Sophie az arcához emelte a kezét. Vajon mit bámult rajta annyira az a férfi? Ujjai puha ráncokat tapintottak. Lepillantott a kezeire. Azok is ráncosak és csontosak voltak, kézfején kidagadtak az erek, az ujjpercei pedig inkább tűntek bütyköknek. Kissé felhúzta szürke szoknyáját, hogy lábait is szemügyre vehesse. Bokája szintén csontos volt, és elaggott, lábfejétől pedig kissé dudorodott itt-ott a cipője. Olyasvalaki lábai voltak ezek, aki legalább kilencvenéves… és elég valóságosnak tűntek.

Sophie lassan a tükörhöz sétált, közben észrevette, hogy enyhén biceg. Az üvegből visszanéző arc viszonylag nyugodtnak tűnt, mert a lány pontosan erre a látványra számított. Egy ösztövér öregasszony ráncos és barnás arcára, amelyet vékony szálú, ősz haj keretez. Sophie gyászosan meredt magára immár vizenyős és sárgás szemével.

– Semmi okod az aggodalomra, vén csont – vigasztalta a tükörképét. – A fő, hogy egészségesnek tűnsz. Amúgy is, így legalább sokkal jobban hasonlítasz arra, aki valójában vagy.

Végiggondolta a helyzetet, méghozzá elég higgadtan. Mintha minden nyugodttá és távolivá vált volna. Még igazán mérges sem volt a Puszták Boszorkányára.

– Azért ezt még megkeserüli az a gonosz némber, ha rajtam múlik! – fogadta meg magának. – De addig is, ha Lettie és Martha kibírják egymás bőrében, akkor én is helyt tudok állni ebben az alakban. De itt nem maradhatok. Fanny szívbajt kapna. Na, lássuk csak… Ez a szürke ruha egészen megfelelő, még kell a kendőm, és némi útravaló is.

Az ajtóhoz bicegett, és kiakasztotta rá a ZÁRVA táblát. Az ízületei minden mozdulatnál csikorogtak, ezért inkább lassan és görnyedten lépkedett. Mégis örömmel töltötte el a tény, hogy egy viszonylag jó erőben lévő öregasszony lett belőle. Nem érezte magát sem gyengének, sem betegnek, talán csak kicsit merevnek. Elbicegett a kendőjéért, amit aztán a vállára és a fejére kanyarított, ahogy az öregasszonyok szokták. Azután átcsoszogott a házba, magához vette a pénztárcáját, melynek alján még rejtőzött némi aprópénz, és talált egy kis kenyeret és sajtot is. A házból kilépve a szokásos helyre dugta a kulcsot, majd bicegve elindult az utcán, miközben elcsodálkozott azon, milyen nyugodtnak is érzi magát.

Megfordult a fejében, hogy talán el kellene köszönnie Marthától, de elvetette az ötletet, mivel a lány úgysem ismerte volna fel. Úgy döntött, majd akkor ír mindkét húgának, ha megérkezik… valahová. Tovább bandukolt, át a mezőn, ahol nemrég még az ünnepi vásárt tartották, majd a hídon keresztül a gyalogútra.

Meleg májusi nap volt, és Sophie annak ellenére gyönyörködött a látványban és a sövényekből áradó galagonyaillatban, hogy mindezt már vénasszonyként szemlélte – bár talán mintha egy kissé homályosabban látott volna mindent. A háta azonban kezdett fájni. Rá kellett jönnie, hogy bármily határozottan is lépked, mégiscsak szüksége lesz egy botra, így a sövényeket kezdte pásztázni egy kilazult karó vagy bot után kutatva. A látása valóban nem volt már a régi. Egyszer már azt hitte, hogy egy botot lát, de amikor fel akarta kapni, kiderült, hogy csak egy régi madárijesztő karója, amit valaki a bokrok közé dobott. Sophie felállította a megviselt karóembert, hogy közelebbről is szemügyre vehesse. Egy fonnyadt marharépa volt a feje. Sophie némi együttérzéssel szemlélte, így ahelyett, hogy szétszedte volna a tákolmányt sétabotnak, inkább leszúrta a bokrok közé. A madárijesztő hetykén magasodott a galagonyaágak fölé, rongyos ruhaujjai a leveleket súrolták.

– Meg is vagy – mondta Sophie, majd meghallva saját érces, öreg hangját, reszelős nevetésben tört ki. – Egyikünk sem ér túl sokat, ugye, barátom? Talán visszakerülsz a meződre, ha itt hagylak, ahol szem előtt leszel.

Újra megindult a gyalogúton, de valami szöget ütött a fejébe, ezért visszafordult.

– Látod, ha nem lennék szerencsétlenségre kárhoztatva csak azért, mert elsőként jöttem a világra – magyarázta a madárijesztőnek –, talán életre kelhetnél, és segíthetnél megtalálni a szerencsémet. De azért én minden jót kívánok neked!

Sophie ismét felnevetett, majd folytatta útját. Meglehet, kicsit bogaras volt, de az öregasszonyoknál ez úgyis megszokott.

Úgy egy óra múlva, amikor megpihent az útszélen, hogy egyen egy kicsit, talált egy megfelelő botot. A mögötte lévő bokorból halk, elfojtott nyüszítés hallatszott, és úgy rázkódott az egész, hogy csak úgy peregtek a szirmok az ágakról. Sophie csontos térdein kúszva közelebb óvakodott, hogy a leveleket, virágokat és töviseket félrehajtva beleshessen a bokor belsejébe. Odabent egy sovány, szürke kutya kuporgott. Az állatot menthetetlenül fogva tartotta egy, az ágak közé ékelődött vastag bot, amire gondosan rácsomózták a nyakába kötött kötelet, így hát a kutya mozdulni is alig tudott. Vadul vicsorgott, mikor meglátta Sophie-t.

Kislányként Sophie minden kutyától tartott, és még most, öregasszonyként is megijedt a hegyes, fehér fogak láttán.

Hát, a külsőmért aligha kell aggódnom, nyugtatta meg magát, miközben az ollója után kutatott a varrókészletében. Óvatosan benyúlt a sövénybe, hogy átvágja a kötelet. A kutya nagyon ideges volt, próbált hátrébb húzódni, és hangosan morgott, de Sophie bátran nyiszálta tovább a vastag kötelet.

– A végén még éhen halsz itt, vagy megfojtod magad, barátom – csitította az állatot öreg, károgó hangján –, hacsak nem engeded, hogy kiszabadítsalak. Bár azt hiszem, valaki már korábban megpróbált megfojtani téged. Talán ezért is vagy ilyen vad.

A kötelet igencsak szorosan kötötték a kutya nyakára, és a másik vége ugyancsak rágubancolódott a botra. Elég sokáig tartott, mire a kötél végre engedett az ollónak, és az állat kiszabadult a fogságból.

– Kérsz egy kis sajtot meg kenyeret? – kérdezte tőle Sophie. Ám az állat csak morgott, majd átfúrta magát a sövény túlfelén, és eliszkolt. – Ez hát a hála! – dörzsölgette meg tövisszúrásos karjait Sophie. – De legalább hagytál magad helyett egy kis ajándékot.

Kihúzta a bokorból a botot, ami fogva tartotta a kutyát. Elégedetten állapította meg, hogy valódi sétapálca, vasalt véggel.

Mielőtt újra útnak indult, még bekapta a maradék kenyeret és sajtot. Az út egyre meredekebbé vált, így nagy hasznát látta a botnak. Ráadásul így legalább volt valamije, amihez beszélhetett. Végül is, az öregek gyakran beszélnek magukban.

– Ez eddig két találkozás – panaszkodott a botnak –, és semmi varázslatos ajándékot nem kaptam cserébe. Te legalább jó kis bot vagy. Nem mintha zsörtölődnék… Ám biztosra veszem, hogy várható még egy harmadik találkozás is, mágikus vagy sem. Igenis ragaszkodom hozzá. Kíváncsi vagyok, mi lesz a következő.

A délután már szinte estébe hajlott, amikor sor került a harmadik találkozásra. Sophie ekkorra már jókora utat megtett a dombok között. Egy férfi közeledett fütyörészve az úton. Talán pásztor lehetett, aki hazafelé tartott, miután ellátta a nyáját. Jó kiállású fiatalember volt, úgy negyvenéves lehetett.

– Jó ég… – motyogta magában Sophie. – Ma reggel még öregnek láttam volna. Milyen gyorsan megváltozhat az ember nézőpontja!

Amikor a pásztor látta, hogy Sophie magában beszél, elővigyázatosan az út túlsó szélére húzódott, de azért szívélyesen köszöntötte.

– Jó estét, öreganyám! Merre tartasz?

– Öreganyám?! – kérdezett vissza Sophie. – Nem vagyok az öreganyád, fiatalúr!

– Csak illedelmes szófordulat volt – válaszolt a pásztor, egyre inkább az út Sophie-val ellentétes széle felé oldalazva. – Csupán udvariasan érdeklődtem, mivel láttam, hogy ilyen késő délután még mindig a dombok között baktatsz. Így nem jutsz le sötétedésig Felső-Foldingba.