© Leonard Fisher, 2023

Minden jog fenntartva! A könyv egyes részei csak a szerző engedélyével használhatóak fel.

Előszó

Én egy kistestű kutya vagyok, és azért osztom meg veletek a történetemet, hogy kicsit bepillantást nyerjetek a kutyák életébe. Megszületünk, aztán ismeretlen emberek elragadnak a mamánktól, elvisznek egy vadidegen helyre, ismeretlen szokásokat erőltetnek ránk, és azt várják, hogy rögtön kiugrunk a bőrünkből örömünkben.

Persze, ha olyan csodálatos családba kerül valaki, mint én, akkor előbb utóbb elfelejti a régit, és nem létezik már számára más, csak az új családja. De ha nem, akkor az egész élete csak szenvedés.

Mielőtt belekezdenétek a történetem olvasásába, azt még el kell mondanom, hogy a kutyák nem beszélik jól az emberek nyelvét. Nézzétek el nekem, ha én sem fejezem ki mindig jól magam a ti nyelveteken. Azonban remélem, megértitek, mit akarok mondani. Ilyenkor gondoljatok arra, nekünk, kutyáknak milyen nehéz megérteni a ti nyelveteket.

Fogadjátok szeretettel az én történetemet.

1. Az utazás

Egy hideg, őszi estén történt. A kislány szokás szerint halálra gyöntölt. Hiába vinnyogtam, hogy hagyjon már békén, az apró lányka újból és újból felnyalábolt és körbehurcolt az apró lakásban. Persze szeretetből tette, de nagyon kényelmetlen volt ott lógnom a kezei között. Az emberek közül nem mindenki szeretett. Ott volt például a nagy férfi, aki legszívesebben felrúgott volna, és csak akadéknak tekintett. Morgott is eleget. És ott volt a mindig zsörtölődő asszony, aki mindig haragosan kiabált velem, ha láb alá kerültem. És gyakran kerültem láb alá, hiszen egy kiskutya alapvető feladata, hogy felfedezze a világot.

Az anyám egy kedves havanese volt, aki mindig szeretettel nyalogatott, amikor odabújtam hozzá a testvéreimmel, hogy szopikázzak a kellemes anyatejből. Az apámat nem ismertem, de anya egyszer azt mondta nekem és a testvéreimnek, hogy egy hercig tacskó volt és talpig úriember. Amikor ezt mondta, álmodozva tekintett maga elé. Az ilyen együttlétekre az udvaron álló kutyaházban került sor, még a nyáron, mert anyát nem engedték be a házba.

Azóta a kellemes szopiztós együttlétek óta már több hét eltelt, amit nagyon hosszú időnek éreztem. Az idő hűvösebbre fordult, és miután már nem kaptunk tejet anyutól, engem a testvéreimmel együtt beengedtek a házba. A férfi sokat szitkozódott, hogy összerondítjuk a lakást, de az asszony megnyugtatta, hogy pénzt hozunk a házhoz. Azt persze nem értettem, hogy miről szól pontosan a beszélgetés, de az ember ilyenkor egy kissé megenyhült. Ettől kezdve a testvéreimet egymás után elvitték idegen emberek. Egy-egy ilyen látogatás után az asszony mindig boldogan mutatta a kezében lévő színes papírokat az embernek, aki némi elismeréssel morrantott ilyenkor valamit, majd ismét elmerült a mobiltelefonjának a nyomkodásába. Úgy látszott mindenki boldog, csak a kislány és én voltunk ilyenkor sokáig szomorúak.

Így értünk el ahhoz a bizonyos hideg, téli estéhez. Egész nap csörgött a telefon. Az asszony folyton rólam beszélt az idegen hangokkal, hogy milyen aranyos vagyok, és hogy már nem szopok, és hasonlók. Ezzel egy időben a kislány egyre szomorúbb lett, és különösen erősen szorított magához, amikor végigvitt a lakáson. Már túl voltam a vacsorán is, mikor egy autó állt meg a ház előtt, majd csöngettek. Az asszony kiment, majd hallottam, hogy idegen hangok közelednek a lakáshoz. Az ajtó kitárult, és az asszony mögött négy kedves szempárt pillantottam meg, akik kíváncsian és várakozásteljesen kutattak körbe a lakásban. Amikor megpillantottak, boldog mosoly volt az egész arcuk. Röviden szót váltottak az asszonnyal, ők is adtak neki színes papírlapokat, majd kedves szavak kíséretében betettek egy nagy kartondobozba. A doboz becsukódott, és a világ egy időre sötétségbe borult körülöttem. A doboz imbolyogva elindult velem, aztán felbúgott az autó motorja, és útban voltam az ismeretlen jövő felé.

Bár az autóban csak a műszerfal világított, mégis érzékeltem, hogy az ismeretlenek kinyitották a doboz fedelét, és lelkesen simogatták a bundámat.

- Nézd, Anya! De cuki! – mondta lelkesen egy szőke kislány fölém hajolva, míg a másik oldaláról egy folyton beszélő nagyobb lány azon igyekezett, hogy kisajátítsa magának a simogatásomat.

Hallottam, hogy elől egy nő és egy férfi szintén kellemes hangon csatlakozik a lelkendező kórushoz. Összességében nagyon szimpatikusak voltak, de úgy meg voltam szeppenve, hogy mukkanni sem mertem. Az út hathetes kiskutyaidőben mérve nagyon hosszú volt. El is bóbiskoltam néha.

2. Az új otthonom

Teljes sötétség volt, mikor végre megállt az autó. Bevittek a házba a nagy kartondobozban, és elhelyeztek a fürdőszobában. Úgy hallottam, hogy a fürdőajtót nyitva hagyták, mert hallottam a lányok és a szülők beszélgetését. Időről időre bekukkantott hozzám valaki, és gügyögött pár szót, miközben simogatták a bundámat. Ez nagyon jól esett. Később lekapcsolták a villanyt és az egész ház sötétbe borult. Nagyon féltem, de ennek a kedves családnak a szeretetteljes hangjai és a szuszogásuk megnyugtattak.

Reggel nagy volt a sürgésforgás a dobozom körül. Mindenki engem akart látni. Óriási tumultus alakult ki a fürdőszobában. Gügyögés és simogatások. Mi tagadás, nagyon jólesett.

Az asszony, akiről később kiderül, hogy az új anyám, egész délelőtt velem volt. Nagyon cuki asszony. Állandóan babusgatott, becézett, simogatott, nyugtatgatott. Így még sosem kényeztettek. Mindenhová vitt magával az új lakásban, miközben igyekezett tevékenykedni is. Én persze a nyomába szegődtem, ahogy csak apró lábaimon imbolyogva követni tudtam. Mindig anyának volt rám a legtöbb ideje, és a legtöbbet ő fáradozott értem.

Később egyesével előkerültek a többiek is. Előbb a két lány jött meg, aztán a férfi is. Az asszony és a férfi később úgy beszélt nekem egymásról – néha magukról is –, hogy apa és anya. Szóval egy nagy, boldog család lettünk, mi öten. Mindenkinek az első útja hozzám vezetett, és kezdődött előröl a simóka, a babusgatás, és a gügyögések.

A nagyobbik leány, akiről később kiderült, hogy Beckynek hívják, mindig sokat és lelkesen beszélt. Becky mindig olyan volt, mint egy viharos széllökés. Előviharzott a szobájából, lelkesen beszámolt a dolgairól, közben ezerrel simogatott, majd ahogy jött, úgy vissza is száguldott a szobájába.

Felicity, a kisebbik, mindent rám hagyott. Ha sétáltunk, inkább én sétáltattam őt, mert arra mentünk, amerre csak akartam. Felicity egyfajta „barlanglakó” volt. Ha otthon volt, naphosszat a szobájában gunnyasztott. Ha nagy ritkán mégis előjött, akkor nem sokat társalgott másokkal, inkább csak akkor beszélt, ha engem babusgatott.