Anne Jacobs

Hanna Caspian

Martina Sahler

és Karin Baldvinsson

KARÁCSONY A VILLÁBAN

Történetek álmodozáshoz

Die Weihnachtsvilla by

Anne Jacobs, Hanna Caspian, Karin Baldvinsson,

and Martina Sahler

© by Ullstein Buchverlage GmbH, Berlin.

Published in 2020 by Ullstein Taschenbuch Verlag

Hungarian translation © Kalapos Éva Veronika, 2022

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2022

A kiadó engedélye nélkül a műből

részlet sem közölhető.

ISBN 978-963-614-114-1 (papír)

ISBN 978-963-614-115-8 (epub)

Megjelent a Central Kiadói Csoport

gondozásában, 2022-ben

Felelős kiadó: Szemere Gabriella

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Korrektor: Keszthelyi-Kiss Judit

Borítóterv: Tabák Miklós

Borítókép: Ildiko Neer / Trevillion Images

E-book: Scriptor Kft.

HANNA CASPIAN

A sötét éj legragyogóbb csillaga

Heiligenhafen, 1913. december 21.

– Hol jár az eszed állandóan, gyermek? Mit szól majd Eckhardt, ha megtudja? A nyaklánc a nagymamájáé volt.

– De már mindenütt kerestem! – nézett az anyjára Clarissa a legnagyobb megdöbbenéssel. És valóban, a lázas kutatás alatt a feje tetejére állította az egész szobáját, aztán a ház többi részét is. Ám az értékes ékszert mintha a föld nyelte volna el.

– Itt kell lennie valahol, hallod? Muszáj! Hogy kerülsz Eckhardt szeme elé nélküle? Azonnal rájön, hogy sosem hordtad.

Mamának persze megint igaza volt, ahogy szinte mindig. Hol is járt a lány esze állandóan? Egész biztosan nem Eckhardtnál, az arrogáns grófnál, akit jegyeséül választottak. Ezt pontosan tudta, hiszen az ébredés utáni első és az elalvás előtti utolsó gondolata sem volt más, mint Moritz. De erről a mama semmiképp sem szerezhet tudomást. Ha csak megsejti az igazságot, Clarissának vége.

De sajnos a mamának ettől még igaza volt: feltétlenül meg kell találnia a láncot – ezt a súlyos, a Baltikumból származó borostyánkövekkel gazdagon kirakott arany ékszert. Ha elveszíti a becses családi ereklyét, az eljegyzésnek annyi. Ha pedig a mama megneszeli a titokban szövögetett kis tervét, a karácsony valóságos rémálom lesz Clarissa számára.

Csak pár hónap telt el azóta, hogy Eckhardt neki ajándékozta ezt a nyakláncot. Gyönyörű darab volt, Clarissa mégis kalodában érezte magát, amikor felvette. A lánc mintha bilincs lett volna, amelytől mozdulni sem bír. Ha felbontaná az eljegyzést, Eckhardtnak valószínűleg az első dolga lenne visszakérni tőle. Azt talán még megbocsátaná álomszép menyasszonyának, ha a drága ékszernek nyoma veszne, azt azonban soha, ha úgy hátrálna ki a házasságból, hogy nem adja vissza a családi örökségnek számító láncot. Soha.

– Eckhardt három napon belül itt lesz. Mit mondasz majd neki? Pontosan ismeri a családunk kényes helyzetét, biztos azt fogja hinni, hogy túladtál a láncon. – A mama az arcához kapta a kezét. – Micsoda szégyen! – ingatta a fejét dühösen és hitetlenkedve. – Meg kell találnod, hallod? Meg kell találnod!

A család két nappal ezelőtt érkezett ebbe a Balti-tenger partján álló, nagyúri villába, hogy itt ünnepeljék a karácsonyt. Egy karácsonyt, amelynek igazán emlékezetesnek kell lennie. Hendrik és Eckhardt a berlin-lichterfeldi kadétiskolában ismerkedtek meg, ahol mindketten katonai kiképzésen vettek részt. Hendrik, aki egyértelműen büszke volt öt évvel fiatalabb húgára, az iskola utolsó évében bemutatta őt jómódú barátjának.

Az édesapjuk három évvel korábbi halálát követően a család anyagilag lejtmenetbe került. Hendrik nem igazán konyított a gazdálkodáshoz, a Schwerin közelében fekvő földbirtok pedig nem hozott a konyhára annyit, amennyit korábban. Nemrég komolyan fontolóra kellett venniük, hogy eladják a mama gyönyörű, heiligenhafeni szülőházát. Ám Hendrik tavasszal meghívta hozzájuk a régi iskolatársait, pár héttel később pedig Eckhardt már el is jegyezte Clarissát. Mind úsztak a boldogságban. Mindannyian – kivéve Clarissát.

Eckhardt Brent-Burgschaft gróf vagyonos volt, és független, a lány pedig rendkívül bájos teremtés, kiemelkedően szalonképes feleség-alapanyag. A férfi valószínűleg ezért nem törődött egy fikarcnyit sem azzal, hogy a jegyese hozománya nevetségesen kevés, szinte semmi. És ami a legfontosabb, a család nem kényszerült arra, hogy eladja a heiligenhafeni villát.

Ahányszor csak Clarissa erre gondolt, vagy a téma csupán felvetődött, mintha egy vaskéz szorította volna össze a szívét. Tudta, hogy a tét óriási, de mégsem mehet feleségül Eckhardthoz. Soha. Ezért kellett mindenáron megtalálnia azt a láncot. Hiszen a tervét, hogy felbontja az eljegyzést, már enélkül is épp elég nehéz lesz keresztülvinni, a családi ékszer nélkül pedig egyenesen lehetetlen.

– Keresd tovább! – Ezzel a mama elhagyta a szobát. Közben sebesen ingatta a fejét, mintha meg akarna szabadulni a lehetséges következmények puszta gondolatától is.

Clarissa az ablakhoz lépett. Bárcsak tudná, merre keresse! A tekintete a tengerből leválasztott beltenger felé siklott, és megállapodott a Graswarder felé vezető fahídon. Hirtelen borzalmas gondolat suhant át az agyán. A nyakához kapta a kezét, ahol tegnap még a lánc függött. Már tudta, hol veszítette el. Te jóságos ég! Ezzel ő maga is elveszett.

*

– Ezt nem teheti! Nem szabad megtennie! – csattant fel Frederike lázadozva.

Sieglinde von Ottensen grófnő dühös pillantást vetett a szobalánya sápadt arcára.

– Hogyan, kérem?! – kérdezte pengeéles, figyelmeztető hangon. Egyértelmű volt, hogy nem tűr ellentmondást.

Sieglinde von Ottensen, Auguste von Berendsen egyetlen lánya és vagyonának örököse erős asszony volt. Még egy óra sem telt el azóta, hogy a férje oldalán belépett ebbe a házba. Nem is érhette volna rosszabbkor a hír, hogy az anyja röviddel karácsony előtt elhunyt. A gyászszertartások teljesen tönkreteszik majd az ünnepeket.

Sieglinde grófnőnek természetesen első dolga volt, hogy megtekintse a halottat. Ám szűk negyedórával később már össze is hívta a ház teljes személyzetét, majd miután jó ideig lamentált azon, milyen sajnálatos az édesanyja hirtelen halála, és milyen rendkívül kellemetlen időpontban történt a szomorú eset, az öt szolgálóból hármat elbocsátott.

Frederikének, egy házicselédnek és egy konyhalánynak adta ki az útját, akiknek kora reggel el kellett hagyniuk a villát. Csupán az inast és a szakácsnőt tartotta meg, de az ő állásuk is csak december végéig volt biztosított.

Frederike úrnője mindössze két nappal korábban hunyt el, hetvenkét évesen. Szép kort ért meg, és szerencsére békésen elaludt. Auguste von Berendsen számára alighanem ez volt az elképzelhető legszebb halál, ám Frederikének és a többi szolgának egyértelmű katasztrófát jelentett.

Hiszen az idős hölgy olyan jó erőben volt! Frederike látta, hogy a halála reggelén még lágy, békés mosollyal üldögél az ágyában, aztán a baj olyan gyorsan megtörtént. Rögtön kihívták az orvost, majd értesítették a lányát is. Senki sem tudta, hogyan tovább, de mindenki a legrosszabbtól tartott.

És tessék, be is következett. Három nappal karácsony előtt elbocsátották őket. Hogy lehet valaki ilyen embertelen? Mintha Frederike szíve nem lett volna már így is épp elég nehéz.

– Nem rakhat csak úgy ki minket az ajtó elé Krisztus születésének ünnepén! – Frederike tudta, hogy nem túl okos ötlet a keresztényi érzés hiányával vádolni a grófnőt, de végül is mit veszíthetett?

– Kikérem magamnak ezt a hangot! Ami azt illeti, puszta szívjóság volt a részemről, hogy reggelig haladékot adtam maguknak, de önnel kivételt teszek. Most rögtön menjen a szobájába, pakoljon össze, és egy órán belül hagyja el a házamat!

– Én pedig követelem, hogy fizesse ki a maradék béremet a hónap végéig! – szájalt Frederike, hiszen már amúgy is teljesen mindegy volt.

– Követeli?! – Sieglinde von Ottensen villámló szemmel nézett a lányra, mintha legszívesebben felpofozná.

– Ezzel a feltétellel szegődtem el! Az úrnő halála miatti elbocsátás esetén még a hónap vége előtt ki kell fizetnie a maradék bérünket.

A nemeshölgy zavartan nézett a lányra, majd a fejével közelebb intette Reesét, a magasabb rangú háziszolgát. Ő volt a felelős a bérek kifizetéséért.

– Harminc percet kap – pillantott ismét Frederikére –, aztán meg ne lássam itt többé.

– De miért kell még ma elmennem? A Kiel felé tartó legutolsó vonat fél órán belül indul.

Sieglinde von Ottensen grófnő alattomosan elmosolyodott.

– Akkor én a maga helyében nagyon sietnék.

Frederike így is tett. Kapkodva összepakolta a holmiját, és gondosan elrakta a bérét. A magas rangú háziszolgaként és inasként dolgozó Willem Reese ezalatt kitöltötte a kis kék cselédkönyvét, a grófnő pedig aláírta. Ajánlólevélre nem volt idő, de megígérte, hogy majd utánaküldi. Még arra sem volt módja, hogy elbúcsúzzon a többi szolgától. Micsoda kegyetlenség, ennyi év után!

Amikor Frederike a tengerpart felé vezető úton elhagyta volna a házat, még egyszer körülnézett. A villa most olyan otthonosnak tűnt a számára. A stukkókkal díszített, két emeletet elválasztó homlokzat pompás látványt nyújtva magasodott fölé. A palával fedett, kontyos tető alatt helyezkedtek el a személyzet manzárdszobái, így ébredés után Frederike első pillantása mindig a Balti-tengerre esett, a széles horizont pedig elárulta neki, milyen időre számíthatnak.

A szalon ablaka mögött a háziszolga tűnt fel, és lopva integetett neki. Frederike nem tudta tovább elfojtani a szomorúságát, a szemét könnyek kezdték szurkálni. Tényleg csak három napja lett volna, hogy a szalonban közösen összerakták az érchegységből származó, impozáns karácsonyi fapiramist? Ott állt, pont az ablak előtt. Alighanem soha többé nem láthatja, hogyan ragyognak a szárnyas kerekek a gyertyafényben. Pedig nem az otthonát veszítette el… bár talán mégis.

Vetett egy utolsó pillantást a helyre, ahol élete legszebb éveit töltötte. A legszebb évek, micsoda beszéd ez! Mintha már kész vénség lenne, pedig csak nemrég vált nagykorúvá. De az biztos, hogy nem sok esélye van ennél jobb állást találni. Frederike elfordult a háztól. A vonat pár perc múlva indul, tényleg jobb lesz, ha siet.

Hét éve járt már ezen az úton, néha napi kétszer is. Átvágott a túliumkövezeten, egyenesen a piacra, a gyógyszertárba vagy a postára. Hét évvel ezelőtt szegődött Auguste von Berendsen szolgálatába, és ez idő alatt egyetlen hibát sem vétett. Az úrnő pedig olyan jóságos és nagylelkű volt!

A széltől is óvta a lányt, aki nem egészen tizennégy évesen került a házába. Ott aztán mindent megtanult, amit csak elvártak tőle. Először konyhalány lett, aztán szobalány. Egy nap a kegyelmes asszony rajtakapta, hogy a könyveit nézegeti. Magáról megfeledkezve lapozgatott egy regényt, egészen lenyűgözte, hogy belemerülhet a szereplők izgalmasan idegen sorsába. Bár az úrnő megbüntette, amiért elhanyagolta a kötelességét, egyúttal megkérte, hogy ezentúl olvasson fel neki, hiszen az ő látása már nem volt a legjobb. Olyan gyenge volt a szeme, hogy ha a kezébe vett egy könyvet, legfeljebb fél órát tudott olvasgatni, azt is csak nagy erőfeszítések árán, és ezen a legvastagabb szemüveg sem segített. A többi szolga sem bánta, hogy Frederike vacsora után az új konyhalánnyal megosztott szobájába ment, megmosakodott, átöltözött, és a rendszeres felolvasással társaságot biztosított a grófnőnek.

Még a kötelezettségei egy része alól is felmentették, és az esti felolvasás rövidesen szokássá vált. El kellett ismernie, hogy az első hetekben még kissé döcögve olvasott, hiszen csupán egy rövid ideig járt az elemi iskolába, és kizárólag akkor, ha nem kellett dolgoznia. Ahányszor csak az apja ismét megbetegedett, vagy az anyja újra teherbe esett, Frederike megint robotolni kényszerült. Már tízévesen rendszeresen át kellett szaladnia a tengerparti szülőfalujából Lütjenburgba, hogy eladja a piacon az apja varsájába akadt, szerény angolnazsákmányt. Nehéz gyermekkora volt, tele nélkülözéssel.

Amikor az úrnő szolgálatába került, eleinte riadt volt, mint egy kisegér. Tizenhárom évesen el kellett hagynia a szülői házat, és nekivágni az ismeretlennek. Ám rövidesen már úgy érezte, a sors vezérelte ide, és ez az állás az ég ajándéka. A napok persze a villában is hosszúak voltak, és nagyon sokat kellett dolgoznia, de mindig bőségesen kapott enni, sosem kellett nélkülöznie. Meleg, tiszta ruhákban járhatott, és saját ágya volt, ráadásul a grófnő hol egy levetett cipőjét ajándékozta a szolgálóknak karácsonyra, hol egy vastag, bélelt kabátot. A béréből pedig még félre is tudott tenni egy keveset, és pár hetente hazaküldte a szüleinek.

Épp ezért érezte olyan égbekiáltó igazságtalanságnak, hogy most elbocsátják, csupán azért, mert az új úrnőnek már nincs szüksége a szolgálataira. Ez a döntés valóságos katasztrófát jelentett a családja számára.

Ezelőtt Sieglinde és családja csak ritkán bukkant fel Heiligenhafenben. Kétszer vagy háromszor egy évben, leginkább ünnepnapokon, eltekintve attól a pár augusztusi héttől, amikor ide vonultak ki pihenni. A jószívű Auguste grófnő és egyetlen lánya nem igazán értették meg egymást, az idős asszony egyszerűen csak Xanthippének nevezte a gyermekét. Frederikének nem kellett sok idő, hogy rájöjjön, mit jelent ez: gúnynév volt. Igaz, nagyon emelkedett, de akkor is csak a bölcs Szókratész házsártos feleségére utaló gúnynév.

Ebben a percben kevésbé szalonképes gúnynevekkel illette magában úrnője leányát. Olyanokkal, amelyeket a grófnő házában senkinek sem jutott volna eszébe használni. Közben lélekszakadva rohant a pályaudvar felé, ám a léptei túl sietősek voltak: egyszer csak megcsúszott az utat fedő, vastag jégpáncélon, és a földre huppant. Szerencsére a téli ruhadarabok és a vállára vetett batyu tompították az esést, ezért nem ütötte meg magát, de olcsó kis bőröndje rögtön szétnyílt, a tartalma pedig a járdára borult.

Jó ég, már csak ez hiányzott, mikor amúgy is késésben van! Sietve visszadobálta a holmiját a bőröndbe, ám egyszer csak vonatfütty hasított a fülébe. Elkésett volna? Amikor végre belépett a pályaudvar ajtaján, és odaviharzott a kasszához, a pénztáros együttérzően nézett rá.

– Egy jegyet kérek Kiel felé. Lütjenburgba szeretnék utazni.

– Reggelig az ön helyében nem reménykednék.

– De nekem még ma el kell mennem! – A lány kezében megremegett az apró pénztárca.

A Vilmos császáréhoz hasonló szakállt viselő férfi megrázta a fejét.

– Nagyon sajnálom, de az utolsó vonat épp most indul. – Tehát ezek szerint a második vonatfüttyöt hallotta.

– Micsoda? Ez lehetetlen! Nem maradhatok itt!

– Tényleg nagyon sajnálom.

– De nekem muszáj… – Frederike ijedten nézett a jegypénztárosra, bár tudta, hogy ettől semmi sem fog megváltozni. Az állomás ablaküvegén keresztül látta, ahogy a vonat vagonjai mozgásba lendülnek, és úgy érezte, rögtön elsírja magát.

Könnyes szemmel lépett ki az épületből, a falhoz simult, aztán a tövébe kuporodott. Farkasordító hideg volt, ő pedig már most majd megfagyott. Mihez kezdjen? Menjen vissza a házba, amely az utóbbi években az otthona volt, és könyörögjön bebocsátásért? Sieglinde von Ottensen, ez az alávaló lélek! Nem szerzi meg neki ezt az örömet, már csak azért sem.

Talán rá tudná venni a konyhalányt, hogy titokban becsempéssze a házba, és ott tölthessen még egy éjszakát. Idekint egész biztosan halálra fagy. De vajon a lány hajlandó lenne figyelmen kívül hagyni az úrnő parancsát? Hiszen mindannyiuknak ugyanolyan fontos a jó ajánlólevél.

Egy hotelszobát pedig nem engedhet meg magának. Talán egy panziót? Az valamivel olcsóbb. De még ha találna is egy helyet, ahol átvészelheti az éjszakát, rámenne az összes megtakarított pénze. A szülei pontosan tudták, mekkora összeggel kellene hazatérnie, és nem nélkülözhették a lányuk bérét. A hat kistestvérének szüksége volt rá. A bére nélkül ki tudja, hány napon át kell még éhezniük, és hány éjszakán át nyomorogniuk!

Érezte, hogy megszédül, ahogy tudatosul benne, milyen következményekkel járhat a mai nap. Megeshet, hogy kénytelen lesz a szülei nyakán élősködni, legalábbis, amíg nem talál magának új állást. Az apja valószínűleg borzalmas haragra gerjedne, és cseppet sem érdekelné a tény, hogy a lánya nem tehet a grófnő haláláról. Indulatos ember volt, alapjában véve ugyanolyan igazságtalan, mint Sieglinde von Ottensen. Néha még rosszabb is, mint az új úrnő, mivel az italt sem vetette meg. Ezért volt állandóan beteg, és ezért nem sikerült megtartania egyetlen munkát sem. Előreláthatóan kékre-zöldre verné a lányát, amint hazaér. Tehát Frederike számára nem maradt más hátra, mint a sorsra bízni magát.

Február 5-e táján, nem sokkal gyertyaszentelő boldogasszony ünnepe után, amikor a szolgálók számára esély nyílik arra, hogy házat cseréljenek, remélhetőleg ő is talál egy új helyet. Persze nagyon megalázó dolog a cselédpiacon árulni magát, akár egy tehenet vagy egy hízott disznót. Kezdő szobalányként egy alkalommal ott kellett ácsorognia egy porolóval a kezében. A lókupeceket a korbácsukról lehetett megismerni, az istállófiúkat egy köteg szalmáról, a fejőnők pedig egy vasvillát szorongattak. Gyertyaszentelő boldogasszony ünnepéig még öt hét van hátra. Öt hét egy fillérnyi kereset nélkül. Pedig ennél korábban gyakorlatilag teljesen valószínűtlen, hogy munkát találjon.

Ennek ellenére, bár továbbra is megrémítette a gondolat, hogy nincs hol eltöltenie az éjszakát, a helyzete hirtelen már nem tűnt olyan drámainak. Különben is, mit tehetne? Ráérősen összeszedte a cókmókját. Nincs messze a kikötő, a rakpart fala mellett meghúzhatja magát. Már csak néhány halászhajó fut be oda, Heiligenhafen ugyanis manapság már sokkal inkább a turizmusból él, nem pedig a halászatból. A szeme előtt hosszan elnyúló homokszigetre pillantott. Támadt egy ötlete.

A Graswarderen álló strandcsarnokot általában nem zárták be. Az elegáns faház arra szolgált, hogy menedéket nyújtson a félszigeten kószálóknak, ha túl szelesre fordulna az idő, nyáron pedig koncerteket és táncmulatságokat rendeztek ott. Ám most, röviddel karácsony előtt kongott az ürességtől.

Nem volt más lehetősége. Odabent legalább védve lesz a hótól és a széltől, ha a hidegtől nem is. Ebben a kisvárosban túl veszélyes lenne kint mászkálnia egész éjjel, a csavargókat ugyanis rögtön fegyházba viszik. Nem, a strandcsarnok az egyetlen esélye. Remélhetőleg most is nyitva van.

Mozgásban kell maradnia, amíg még nem fagy át teljesen. A vállára dobta a nehéz batyut, erősen megragadta a kartonbőröndöt, és gyors léptekkel elindult a beltenger felé. Itt, a víz mellett magasodtak a legelegánsabb villák. Az itt élőknek aztán semmire sincs gondjuk.

Ebben az időszakban nem laktak minden villában. A legtöbb tulajdonos csak a melegebb hónapok beköszöntével bukkant fel, de egyes városiak szerették itt tölteni az ünnepeket. Pár méterrel később egy fehér villa ötlött a szemébe. Az ablakokból barátságos, sárgás fény áramlott ki. Odabent már biztos a fára kerültek az aranyalmák, az üveggömbök, az aranyfüst és a szalmaangyalkák, alá pedig pár napon belül drága ajándékokat raknak, jókat esznek, és remekül érzik magukat. Micsoda élet! Ó, ha cserélhetne velük! Rá nem vár más, mint egy jéghideg éjszaka és egy indulatos apa.

Frederike a kikötő felé kanyarodott. Ez volt a Warderdammba vezető út eleje, a Graswarder felé nyúló, hosszú fastég az előtte fekvő lidóval, amely meghitt, elzárt kis hellyé tette Heiligenhafent. Nyaranta itt bandukoltak fel és alá a turisták, akik egy vidám napra vágytak a vízparton. Bal oldalon, egy földnyelven húzódott végig a Steinwarder strand, amely a nevéhez méltóan gyakorlatilag csak homokból állt, és elválasztotta a beltengert a tenger másik felétől. A „beltenger” elnevezés egyébként nem volt egészen helytálló, hiszen a vízfelszín nyitva állt a tenger irányában – hivatalosan csak akkor nevezhették volna lagúnának, ha az előtte fekvő homokszigetek valahogy összekapcsolódtak volna egymással. Már önmagában csodálatos érzés volt, hogy Frederike tisztában volt mindezzel. Az iskolában nem tanult valami sokat – csak egy kicsit olvasni, írni, számolni, meg néhány zsoltárt. De a kegyelmes asszony kérésére számos könyvből kellett felolvasnia, és néha még az újságból is. Ez több volt, mint amiről valaha is álmodhatott.

Miért nem halhatott meg szegény grófnő egy melegebb évszakban? Bár az elmúlt napokban legalább nem esett az eső, és nem is havazott. Ennek ellenére Frederike erősen megkapaszkodott a híd korlátjában, annyira félt, hogy megcsúszik a jéggel borított deszkákon. Borzalmasan hideg volt, de a nap ragyogott, és a szél sem támadt fel. Tavaly karácsonyra kapott a grófnőtől egy viseltes, de meleg kabátot, amibe most jó alaposan beburkolózott. Nagy volt rá, de már azért is hálás lehetett, hogy egyáltalán az övé. Ebben kihúzhatja az éjszakát.

Bár Graswarder homoksziget volt, a szárazföld felőli részét fű borította. A térdmagasságú fűcsomók között egy ugyancsak deszkákkal fedett út vezetett át. A másik oldalon a Balti-tenger finom szemű homokkal szórt partja nyúlt el.

Frederike egyenesen a strandcsarnokhoz ment, és lenyomta a kilincset. A sors végre az ő pártját fogta: az ajtó nyitva volt! Nagy kő esett le a szívéről. Ma éjjel szörnyen hideg lesz, de idebent észrevétlenül, biztonságban átvészelheti ezt a pár órát. E pillanatig senki sem került elő, hogy elkapja őt, és nem is tartotta valószínűnek, hogy ilyesmi történjen. Lassan letette a csomagját. Ma éjjel az egyik padon alszik majd. Persze nem lesz különösebben kényelmes, de legalább elkezdheti hozzászoktatni magát a gondolathoz, hogy az édes életnek vége.

Napnyugtáig még egy jó óra volt hátra. Ott feküdt előtte az elhagyatott part; a strandkosarakat télre bevitték a raktárba, ahogy a fürdőkocsikat és az öltözőkabinokat is. A lány lassan a vízhez sétált. Ahhoz képest, hogy tél volt, szokatlanul lapos hullámok nyaldosták a partot. Tegnap ragyogóan napos volt az idő, és még ma is csupán néhány felhő úszott az égen. A nap már nagyon mélyen járt, a fénye valósággal elvakította. A vízen piciny jégtáblák úsztak. A strand még a homokot borító vastag hórétegen át is úgy ragyogott, akár egy ezüstszalag. Mintha még a tenger is egy röpke pillanatra boldoggá akarta volna tenni őt, hirtelen teljes szélcsend támadt. Minden szinte idillinek tűnt.

Frederikét arculcsapásként érte a gondolat, hogy örökre istenhozzádot kell mondania Heiligenhafennek. A kis kikötőváros időközben az otthonává vált, most pedig el kell hagynia. Hiszen a nagyvárosban van a legkomolyabb esélye arra, hogy ismét szolgálói állást találjon. Kielben, Lübeckben vagy talán még távolabb, Hamburgban vagy Flensburgban. Vajon mit tartogat számára a jövő? Aligha jobbat annál, amit itt kapott.

Miért kellett az ő drága grófnőjének ilyen váratlanul meghalnia? Még egy rendes ajánlólevelet sem adhatott a számára. Amikor rákérdezett a lányánál, a nő csak pár kurta, hideg szót vetett oda, miszerint meglehetős pimaszságra vall egy ilyen profán kérdés röviddel az anyja halála után. Majd utánaküldik az ajánlólevelet, mondta, aztán a cselédkönyvével és az egyheti bérével kipenderítette a házból, akár egy rühes kutyát.

Frederike a homokba fúrta a lábfejét, és kis félköröket rajzolt maga elé. Valószínűleg találni fog egy új házat, egy új állást, de a grófnő olyan nagyvonalú volt vele, mint még soha senki. Legközelebb biztosan kevesebbet kap majd. És ahelyett, hogy esténként a kandalló mellett üldögélhetne és felolvashatna, legfeljebb csak kitakarítania lesz szabad a kandallót, és leporolnia a könyveket, mielőtt késő este fáradtan ágyba zuhan. Holtfáradtan. Ráadásul többé nem sétálgathat a Balti-tenger partján a szabad vasárnap délutánjain, ehelyett be kell érnie a magas házfalakkal egy szürke, koszos városban.

Két sirály láthatóan úgy érezte, zavarja őket, ezért kiáltozva elröppentek. Frederike utánuk bámult, ahogy a levegőben vitorláztak. Bárcsak ő is ilyen szabad és független lehetne, mint ezek a madarak! A hideg sem kottyant meg nekik; olyan könnyedén siklottak a szél szárnyán, mintha ez lenne a legszebb dolog a világon.

Súlytalanul tovalebegni. Egy gondolat villant az agyába, de rögtön meg is ijedt tőle. Megtehetné, hogy egyszerűen csak a jéghideg hullámok közé veti magát. Ellentétben a nyaralókkal, akik csupán pihenni jönnek Heiligenhafenbe, ő maga két métert sem tudna megtenni a vízben. Ráadásul a nehéz gyapjúkabátjában könnyű préda lenne a tenger számára. Egy pillanat alatt elnyelné.

Akkor legalább megszűnne minden gondja. Nem kellene elszenvednie a szülei szidalmait és az apja ütéseit. Nem kellene mindennap tizenkét-tizennégy órát dolgoznia. Napról napra, hétről hétre, évről évre. És a végigdolgozott napok után nem kellene újra és újra összekaparnia magát, hogy nagy keservesen előteremtse magának, amire szüksége van. Micsoda szörnyű, értelmetlen élet! Tényleg megéri folytatnia? Közvetlenül a víz mellett megtorpant. Ahogy a hullámok nyaldosni kezdték a csizmáját, ösztönösen hátraugrott.

De mi volt ez? Úgy látta, mintha valami megcsillant volna a vízben. Most egy kis hullám csapott át fölötte, és beborította a homok, de még így is tisztán látszott, hogy ott van. Frederike lehajolt, és a jéghideg homokba dugta az ujját. Igen, ez az. Újabb hullám jött, ő pedig megint hátraugrott, ám amint a víz visszahúzódott, mindkét kezével beletúrt a földbe, és kihúzta azt a valamit. Nehéz volt, és csupa homok. Enyhén megrázta, mire a homokszemek leperegtek róla.

Frederike nem hitt a szemének. Ez tényleg az, aminek látszik? Egy pompás arany nyaklánc? Bár a víz szörnyen hideg volt, óvatosan lemosta az ékszert, aztán hátrébb lépett, és tanulmányozni kezdte a különös leletet.

El sem tudta hinni! Egy vastag, fenséges arany ékszer, ragyogó medállal. A borostyánkövet apró rubinok és zafírok vették körül, a kő aranysárgán, csodálatosan csillogott az alkonyi fényben. Az ékszer nehéz volt, minden bizonnyal azért, mert tömör aranyból készült. A lány egy csapásra elfeledte az előtte álló, hideg éjszakát. Elfeledte erőszakos apját és éhező testvéreit. Egy ilyen értékes ékszerért egész biztosan annyi pénzt kapna, amennyit többévnyi szolgálatért sem! Úgy érezte, mintha a betlehemi csillag jelent volna meg a szeme előtt, aranyló fénye pedig a sárgán ragyogó borostyánból hunyorogna vissza rá.

*

Már maga a tény, hogy Clarissa gardedám nélkül elhagyhatta a házat, jól mutatta, milyen kétségbeesett a mamája. A komornáját fél évvel ezelőtt elbocsátották, mert egyszerűen nem engedhették meg maguknak. Ha a mamának segítségre volt szüksége az öltözködésnél, kénytelen volt a házvezetőnőre hagyatkozni. Alkalmanként Clarissának is segített, de csak különleges esetekben.

De egy házvezetőnő természetesen nem értett olyan jól a ruházkodáshoz, mint egy komorna, ráadásul most éppen az ágyat nyomta egy súlyos megfázással a schwerini földnyelven, ahol élt. Hogy senkit se fertőzzön meg, elrendelték, hogy két-három napon át kúrálja magát, mielőtt visszatérne előkészíteni a családi ünnepet. Az érkezését holnaputánra várták.

Így hát Clarissa tegnap egyedül volt kénytelen átöltözni, és természetesen erre az időre levette a nyakából az eljegyzésre kapott láncot. A mama, aki számára a lánc az eljövendő, szebb napok jelképe volt, ragaszkodott ahhoz, hogy Clarissa viselje az ékszert, ahányszor csak elhagyták a házat. Tegnap a piac melletti cukrászdában jártak, ahol a mama mindenkinek elmesélte az eljegyzést, aki csak hajlandó volt meghallgatni. És persze mindannyian úgy vélték, Clarissa remek partit csinált – az értékes nyaklánc magáért beszélt.

A mamának nagyon jó kedve volt. A nap hét ágra sütött, szinte szellő sem rezdült, így hát a kis kirándulást egy sétával zárták a szép, új strandvillák mellett, odalent a parton.

Ott történhetett. Biztos, hogy ott veszítette el a láncot, mert tisztán emlékezett arra, hogy a cukrászdában még rajta volt. Azt viszont nem tudta felidézni, hogy tegnap este beletette-e az ékszeres ládikájába. Ha pedig máshová rakta volna le a házban, akkor már egész biztosan előkerült volna.

Minél biztosabban érezte, hogy a séta során valahogy kioldódott a lánc zárja, annál riasztóbbá vált a felismerés. Az esély, hogy még megtalálhatja az ékszert a strandon vagy az odavezető úton, kezdett teljesen elenyészni.

Ha a strandon esett ki a nyakából, a hullámok valószínűleg már rég a homok alá rejtették. Egyedül az adott neki némi reményt, hogy tegnap egyértelműen ők jártak utoljára a parton.

Ez az apró reménysugár és a legteljesebb kétségbeesés arra ösztönözte, hogy folytassa a kutatást. Meg kellett próbálnia. Pedig a félelemtől, hogy a lánc esetleg örökre elveszett, és hogy így esélye sem lesz felbontani az eljegyzést, minden erő kifutott a testéből.

Ezért hát legelőször is elszaladt a cukrászdába, hogy megérdeklődje, találtak-e valamit, de persze eredménytelenül. Aztán lassan, lépésről lépésre végigjárta a tegnapi útvonalukat, majd lesietett a kikötőbe, de már egyre fásultabban. A nap mindjárt lemegy, nem maradt túl sok ideje. Valószínűleg nincs más hátra, mint holnap visszajönni, és folytatni.

Pontosan tudta, milyen kétségbeejtő a helyzet. Minden egyes megtett méterrel erősebben érezte, hogy Moritz és a szerelmük lassan kicsúszik a kezéből. Moritz Heymannt, ezt a félénk fiatalembert pár héttel a Schwerinben tartott eljegyzés után ismerte meg. Egy könyvesboltban keresztezték egymás útját, ahol mindketten pont ugyanarra a verseskötetre vetettek szemet, egy Hölderlinre, amelyből azonban csak egy példány volt az üzletben. Hamarosan szellemes és elmés szócsatába keveredtek arról, miért a másiknak kellene mindenképpen megvennie a kötetet, és az ő igényük miért jóval kevésbé sürgős. Végül Clarissa győzedelmeskedett, Moritznak tehát meg kellett vennie a könyvet, a lány pedig megjegyezte, hogy a következő héten ismét ellátogat a boltba, hogy átvegye a másik példányt, amit megrendelt.

Természetesen pár nappal később, amikor megint betért az üzletbe, Moritz is felbukkant. A lány meglepődött, ám a kérdésére, hogy hogyan tudta a fiú ilyen percre pontosan kiszámolni, mikor futhatnak össze, a legromantikusabb választ kapta, amelyet Clarissa valaha hallott. Kiderült, hogy Moritz már negyedik napja minden áldott nap megjelent ott, abban a reményben, hogy újra láthatja a lányt.

Rögtön kávézni invitálta, ám Clarissának fájó szívvel vissza kellett utasítania a meghívást, mert az eddig a szomszédos vegyesboltban időző házvezetőnő épp ebben a pillanatban tűnt fel mellette. Magától értetődő volt, hogy egy fiatal, hajadon leány nem maradhat sokáig felügyelet nélkül, különösen nem egy Schwerinhez hasonló, nagyobbacska városban.

Ennek ellenére Clarissa és Moritz nyár óta többször is kimódolta, hogy együtt tölthessen pár lopott, szívfájdítóan romantikus órát. Jó idő esetén Clarissát elengedték sétálni a schwereni kastély parkjába, amelyet elég biztonságos környezetnek véltek egy ifjú nemeshölgy számára. Létezik-e mesésebb díszlet a titkos szerelmi légyottokhoz, mint a szigeten álló, tóval körbevett schwereni kastély?

Clarissa őszinte volt a fiúval: már a második találkozójukon kerek perec megmondta neki, hogy gyűrűs menyasszony. De azt is rögtön tisztázta, hogy soha, de tényleg soha életében egy percig sem akart Eckhardt von Brent-Burgschaft gróf felesége lenni. És nem csupán azért, mert időközben reménytelenül és teljes szívéből beleszeretett Moritzba. Nem, a találkozásuk csupán még inkább megerősítette abban, hogy tökéletesen értelmetlen és elviselhetetlenül unalmas élet várna rá Eckhardt gróf oldalán.

Moritz különleges volt. A beszélgetéseik szellemesen és eredetien kanyarogtak, a jelenlétében Clarissa teljesen kifordult önmagából. Életében először úgy érezte, hogy több egy csinos kis grófkisasszonynál, aki nem mellesleg remek parti. Imádta, amikor Moritz rámosolygott, tengerkék szeme felszikrázott, mintha valamiféle mély, lelki szövetség lenne kettejük között. Ezt a mosolyt, amellyel ez a visszafogott fiú rendszeresen megajándékozta, egy életen át el tudta volna nézni.

Minél jobban közeledett az esküvő időpontja, és minél konkrétabbak lettek az egyes részletek, mint például a vendéglista, a menyasszonyi ruha vagy a pap személye, Clarissa számára annál sürgetőbbé vált a tudat, hogy tennie kell valamit. Végül is a család meghívta a jegyesét a karácsonyi ünnepekre a pompás, fehér villába a beltenger mellett.

A lány persze tudta, hogy a családja éktelen haragra gerjed majd. A mama halálosan megdöbben, Hendrik pedig gondoskodik róla, hogy azonnal megvonják a húga apanázsát. De számára mindez tökéletesen mindegy volt, ha cserébe Moritz felesége lehet. Új élettársáról természetesen majd csak akkor mesél nekik, ha már lecsillapodtak. Szerette volna, ha az eljegyzés felbontása a lehető legkevesebb bonyodalommal jár. Nem mintha attól tartana, hogy Eckhardt egy olyasféle tiltott párbajra hívja az ő szeretett Moritzját. Pedig milyen mulatságos lenne, de a lehetséges következmények ismeretében szó sem lehet róla. Abban egyeztek meg, hogy a lány valamikor tavasz környékén mutatja be Moritzot a családjának, és rövidesen az esküvő időpontját is kitűzhetik.

Főleg, mivel csak újévig maradnak Heiligenhafenben. Ezért hát tél és tavasz között Moritz türelmesen várja majd Clarissa levelét arról, hogyan oldódott meg a nemkívánt eljegyzés problémája.

Igaz, addig még túl kell esnie a kellemetlen ünnepnapokon, ezzel tisztában volt. Ki tudja, talán Eckhardt megértő lesz. Hiszen ő sem vágyhat szerelem nélküli, sivár életre. Talán belátja, hogy a nagy szerelem mindkettőjüket valaki más karjában várja.

Különben sem mutattak soha túl nagy szenvedélyt egymás irányában. Clarissa némán fogadta az eljegyzés hírét, azzal a meggyőződéssel, hogy mindezt a családjáért teszi, és láthatóan Eckhardt számára is az volt a legfontosabb, hogy leendő felesége jó benyomást keltsen a társaságban. A lány igazán csinos volt mézszőke hajával és bájos arcával, a családja pedig, ha el is szegényedett, még mindig jelentős névvel bírt. Feleségként bárkinek dicséretére vált volna, a vőlegénye számára pedig ez jóval többet jelentett, mint az igaz szerelem. Clarissa remélte, hogy Eckhardt belátó lesz, hiszen csupán ebben az esetben volt esély arra, hogy a szakításuk a lehető legkevesebb kellemetlen következménnyel járjon.