A TUDATOSSÁG BÖLCSESSÉGE

FEDEZD FEL ÖNMAGAD AZ ÉBER JELENLÉTBEN!

KERY ERVIN

CONTENTS

1. Bevezető: Vándor a Lélek Útján

2. Ki vagy Te?

3. Elveszve az Életben

4. Az életünk filmje

5. A félelem illúziója

6. Szembenézés a félelmekkel

7. Ki gondolja a gondolataimat?

8. Életünk: üres lap vagy telefirkált?

9. A szenvedések gyökere

10. Az elme hamvaiból születő tudatosság

11. A gondolatok vége, a gond vége

12. Az elme kalandozásai

13. Lakd be újra a tested

14. Az egyetlen valóság most van – öleld magadhoz!

15. A békés szemlélődés állapota

16. Meditatív létezés

17. A tudatosság gyakorlása

18. Az Éberség

19. Csak a végtelen most van

20. A jelen pillanat teljességének befogadása

21. Ne ítélkezz!

22. Az Üresség minden forma alapja

23. Amire figyelsz, az válik valóságoddá

24. A Megnyilvánulatlanok Megfigyelése

25. A Csend bölcsessége

26. A Csend zenéje

27. Otthon önmagadban

28. A tiszta tudatosság gyakorlata

29. “Én vagyok”: a létezés tudata

30. A „Vagyok” előtt és után – A Forrás felfedezése

31. A megvilágosodás

32. Az életről, úgy, ahogy valójában van

33. A kapcsolatok

34. Az alkotás

35. Légy és tégy

36. Az Életcélod

37. Mit is akarsz valójában?

38. Élj szívből!

39. Egyensúly

40. A hála

41. Az élettel való áramlás

42. A jelen-lét varázsa

43. Vesd bele magad az ismeretlenbe!

44. A legkisebb erőfeszítés elve

45. Áramlás vagy ellenállás?

46. A megtapasztalás

47. A Hazatérés

A szerzőről

Könyveink

BEVEZETŐ: VÁNDOR A LÉLEK ÚTJÁN

A reggeli nap első sugarai aranyszínű fátylat borítottak a hegyoldalakra, ahol a hajnali köd már lassan oszladozott. A hegy alatt völgyek zöld tengere terült el, a folyók ezüst szalagként kanyarogtak, és a szél nesztelenül suhant a fák között. A természet lüktetett, élt – és minden mozdulatában, minden neszében ott lapult valami megfoghatatlan titok.

Az ösvényen -melyet a helyiek csak „A Lélek Útjának” neveztek- egy fiatal utazó lépkedett csendesen. Szemeiben ott lobogott a keresés fénye – egy olyan fény, amely az igazságot kutatja, mégha azt sem tudja pontosan, mit keres. Egyszerű ruházata és könnyű batyuja arról árulkodott, hogy hosszú úton van túl, de a fáradtságot elnyomta benne a cél elérésének vágya.

A faluban, ahol az útja kezdődött, hallott a bölcsről, aki a hegy tetején él. Azt mesélték, hogy az idős ember minden kérdésre választ tud adni, és aki vele beszél, az más emberként tér vissza a világba. Egyesek azt mondták, hogy ő egy Mester, aki a létezés legmélyebb igazságait őrzi. Mások csak bolond öregembernek tartották, aki magányosan él a természet lágy ölén. A vándor mindezt hallgatta, de nem ítélkezett. Csak a szíve hajtotta, és a belső érzés, hogy valamit meg kell értenie – valamit, amit a világ zaja és rohanása eltakart előle.

Ahogy haladt felfelé, az ösvény egyre meredekebbé vált, a levegő hűvösebb lett, és a fák magasabbra nyúltak, mintha a felhőket akarnák megérinteni. Egy apró tisztásra érve megállt, hogy kifújja magát. A tisztás közepén egy kristálytiszta forrás fakadt, amely szelíden csordogált lefelé a sziklák között, mintha maga a hegy könnye lenne. A forrás mellett egy öreg fa állt, amelynek gyökerei mélyen kapaszkodtak a sziklákba, ágai pedig széles, árnyékot adó lombkoronát nyújtottak.

A fa alatt ült a Mester.

Egyszerű vászonruhát viselt, arca ráncait az idő és a természet faragták. Szemei azonban fiatalosak voltak, élénkek és áthatóak, mintha mindent láttak volna, amit a világ valaha is megmutatott magából. Nem mozdult, csak mély meditációban figyelte a forrást, ahogy az vígan táncolt lefelé. A vándor óvatosan közelebb lépett, de mielőtt megszólalhatott volna, az idős ember ráemelte tekintetét. Ebben a pillanatban a vándor minden félelme és bizonytalansága elillant, mintha egy meleg napsugár simította volna végig a lelkét.

„Gyere közelebb, fiam,” szólalt meg a Mester mély, nyugodt hangon, amely egyszerre volt határozott és szelíd. „Hosszú utat tettél meg, hogy ideérj. Miért jöttél?”

A vándor zavartan megköszörülte a torkát, majd leült az idős ember mellé, s a forrást nézte, ahogy az újra és újra nekifutott a sziklának, s megtalálta az utat lefelé.

„Az igazságot keresem,” mondta végül, miközben a szavak nehezen törtek elő belőle. „Valami hiányzik az életemből, valami, amit nem tudok megfogalmazni. Azt mondják, te tudod, amit én nem.”

A Mester mosolyra húzta az ajkát, de nem válaszolt azonnal. Tekintetét újra a forrásra emelte, mintha onnan merítene ihletet.

„Az igazságot keresed,” ismételte halkan. „De vajon tudod-e, mit keresel valójában? Az igazság nem egy hely, nem egy szó. Az igazság… nos, ezt majd te magad fogod megtalálni. De ha meg akarod érteni, kérdezz. És hallgasd meg a választ – nem csak a füleddel, hanem a szíveddel is.”

A vándor csendben bólintott. Mélyet sóhajtott, majd felnézett a Mesterre.

„Kezdjük az elején,” mondta határozottan. „Mi is az igazság valójában?”

A Mester arcán halvány mosoly jelent meg, és a párbeszéd kezdetét vette. Ahogy a szavak elhangzottak, a világ szinte megállt körülöttük, és az ősi hegy tanúként figyelte, ahogy a lélek lassan kibontakozik.

KI VAGY TE?

Tanítvány: Mester, beszélgethetünk a tudatosságról? Sok helyen hallottam már ezt a szót, de igazán nem értem, mi is ez valójában.

Mester: Természetesen, kedves tanítványom. Mondd csak, ki az, aki most ezeket a kérdéseket felteszi?

Tanítvány: Hát… én.

Mester: És ki vagy te?

Tanítvány: Én vagyok… én. Az, aki gondolkodik, érez, beszél.

Mester: Rendben. Most fordítsd befelé a figyelmedet, és próbáld megkeresni ezt az „ént.” Ki vagy mi az, aki most ezeket a gondolatokat gondolja? Mi az, ami a szemeiden keresztül néz?

Tanítvány: Hát… nem is tudom. Mintha nem találnám. Csak valami, ami „ott van.”

Mester: Ez a „valami”, ami „ott van”: a tudatosságod. Ez az, amit léleknek, szellemnek vagy valódi önmagadnak nevezhetsz. Ez az, ami mindig jelen van, figyel, érez, és érti, amit olvasol vagy hallasz. Ez a tudatosság az, ami soha nem változik.

Tanítvány: De hogyan lehet, hogy nem változik? Az életem folyamatosan változik, a testem, a gondolataim, az érzelmeim mind mások, mint korábban voltak.

Mester: Ez igaz. A tested folyamatosan változik, a gondolataid jönnek-mennek, az érzelmeid hullámzanak. De figyeld meg: az a valami, ami mindezt látja, sosem változik. Gyermekkorodban ugyanaz az „Én vagyok” élt benned, mint most. Ez a tudatosság.

Tanítvány: Érdekes… És miért olyan fontos ez?

Mester: Mert az emberek többsége nem él a jelen pillanatban. Az emlékeikben bolyonganak, vagy a jövőről álmodoznak. Látszólag „ég a lámpás,” de senki sincs otthon. Az elme zűrzavarában elvesznek, és ez a káosz egyre inkább uralja az életüket.

Tanítvány: De hogyan változtathatok ezen?

Mester: A kulcs az éber tudatosság. Az a képesség, hogy megfigyeld a gondolataidat és érzelmeidet anélkül, hogy azok magukkal ragadnának. Amikor ezt gyakorlod, felismerheted valódi önmagadat, és megszabadulhatsz az elme zsarnokságától.

Tanítvány: Tehát nem a gondolatokkal van a probléma, hanem azzal, hogy azonosulunk velük?

Mester: Pontosan. Az elme önmagában nem ellenség, de amikor ural minket, akkor szenvedést okoz. Viszályok, háborúk, szenvedés – mind az elme kóros túlműködésének eredménye.

Tanítvány: És mit nyerünk, ha éber tudatosságban élünk?

Mester: Egy alapvető békét, nyugalmat és nyitottságot. Amikor éber vagy, és nem az elméd rabszolgája, akkor a világot a maga valóságában látod, nem pedig az elméd színes szemüvegén keresztül. Így teljes odaadással élheted meg az életet.

Tanítvány: Ez csodálatosan hangzik, Mester. Hogyan kezdhetek hozzá?

Mester: Kezdd azzal, hogy figyeled a gondolataidat. Nem kell harcolnod velük, csak legyél tudatában annak, hogy ott vannak. A tudatosság a kulcs. Ahogy gyakorolsz, egyre többször találod meg magad a jelen pillanatban. És itt kezdődik az igazi élet.

Tanítvány: Köszönöm, Mester. Azt hiszem, már értem, mit jelent valóban ébren lenni.

ELVESZVE AZ ÉLETBEN

Tanítvány: Mester, néha úgy érzem, teljesen elveszem az életem forgatagában. Mintha egy film főszereplője lennék, akit minden irányból húznak-vonnak, de már nem tudom, ki vagyok valójában. Mi ez az érzés?

Mester: Kedves tanítványom, mindössze csak belekábultál az életed filmjébe. Ahogy mindannyian. Elmerültél a szerepeidben, és megfeledkeztél arról, aki ezeket a szerepeket figyeli. Mondd csak, ki az, aki most kérdez tőlem?

Tanítvány: Én, persze. De néha azt sem tudom, ki ez az „én.”

Mester: Ez természetes, mert túlságosan azonosultál azzal, amit mások mondanak rólad, és azzal, amit te hiszel magadról. Felvetted a társadalom maszkjait: testvér, szülő, barát, munkatárs szerepét. Ezek mind csak maszkok, játékok, de egyik sem vagy te igazán.

Tanítvány: De akkor ki vagyok én?

Mester: Benned van valami, amit léleknek, szellemnek vagy tudatosságnak nevezhetsz. Ez az, amelyik most is figyel, érzi, hogy „vagyok, létezem, élek.” Ez az, ami látja a gondolataidat és érzelmeidet, de nem azonos velük.

Tanítvány: És miért felejtkezünk meg erről a tudatosságról?

Mester: Mert a gondolataink örvényébe zuhantunk. Az elménk tele van „fontos” gondolatokkal, amelyek állandóan a figyelmünket követelik. Félünk, hogy valamit elrontunk, hogy nem vagyunk elég jók, hogy nem felelünk meg az elvárásoknak. Így elveszünk a gondolatok és érzelmek mocsarában, és elfelejtünk élni.

Tanítvány: Ez szörnyen hangzik. Hogyan szabadulhatok ki ebből az állapotból?

Mester: Kezdd azzal, hogy megfigyeled a gondolataidat és érzelmeidet, de nem azonosulsz velük. Figyeld meg őket, mint ahogy a felhők vonulását nézed az égen. Jönnek, mennek, de te nem kapaszkodsz beléjük.

Tanítvány: És mi történik, ha ezt megteszem?

Mester: Amikor nem csimpaszkodsz a gondolatokba, egyre többet tartózkodsz a jelen pillanatban. Megtanulsz egyszerűen csak lenni, nyugodtan, békésen, kíváncsian. Felfedezed, hogy az élet nem a gondolataidról szól, hanem arról, hogy megéled a pillanatokat, nyitottan és szeretettel.

Tanítvány: És mi lesz a dühömmel, a szomorúságommal?

Mester: Az érzelmeket is figyelheted, mint a gondolatokat. Ha dühös vagy, figyeld meg a dühöt. Ne harcolj ellene, ne próbáld elnyomni. Hagyd, hogy átjárjon, de ne ragadj bele. A düh jön, megmutatja magát, majd továbbáll, ha nem kapaszkodsz belé.

Tanítvány: És mi történik, ha így élek?

Mester: Boldoggá válsz. Nem azért, mert mindig mosolyogsz, hanem mert többé nem a gondolataid és érzelmeid rabja vagy. Szabad vagy. Éberen és tudatosan élheted az életed, élvezve a létezést.

Tanítvány: Ez csodálatosan hangzik, Mester. Hogyan kezdhetem el?

Mester: Kezdd azzal, hogy most, ebben a pillanatban figyeld meg, mit érzel, mit gondolsz. Légy itt és most. És tudd, hogy minden pillanat új lehetőség arra, hogy visszatérj önmagadhoz, a tudatosságodhoz. Ez az első lépés az élet valódi megéléséhez.

AZ ÉLETÜNK FILMJE

Tanítvány: Mester, gyakran úgy érzem, hogy a napjaim csak úgy elsuhannak mellettem. A végén pedig sokszor bánkódom, hogy mi mindent tehettem volna másképp. Hogyan lehet ezen változtatni?

Mester: Kedves tanítványom, az élet olyan, mint egy film, amit játszol és nézel egyszerre. Az a baj, hogy te most csak a szereplője vagy, és elfelejtetted, hogy lehetsz a nézője is.

Tanítvány: Hogyan válhatok a saját életem filmjének nézőjévé?

Mester: Kezdd azzal, hogy esténként, mielőtt elalszol, nyugodtan átgondolod a napodat. Ne ítélkezz, ne kritizáld magad, csak figyeld meg, mi történt. Mintha kívülről néznéd magadat egy filmen.

Tanítvány: De mit nézzek meg pontosan?

Mester: Nézd meg, mi történt veled ma. Mi az, ami boldoggá tett? Mi az, aminek nem örültél? Kik voltak körülötted, milyen érzéseket keltettek benned? Válassz ki egy-egy jelenetet, ami fontos vagy érdekes volt, és szemléld azt kívülállóként.

Tanítvány: És miért olyan fontos ez?