A korrupció szociológiája

A kisstílű megvesztegetéstől
a közpénzek ellopásáig Magyarországon

Jancsics Dávid

– részlet –

A fordítás alapja:
Dávid Jancsics: The sociology of corruption. Patterns of Illegal
Association in Hungary
First published by Cornell University Press, New York, 2024.

Copyright © Cornell University, 2024

Fordította © Tóth Katalin, 2025

ISBN 978-963-565-665‑3

Minden jog fenntartva.
Jelen könyvet vagy annak részleteit tilos reprodukálni, adatrendszerben tárolni, bármely formában vagy eszközzel – elektronikus, fényképészeti úton vagy más módon – a kiadó engedélye nélkül közölni.

Édesapámnak, Péternek
anyukámnak, Margónak
és feleségemnek, Verának

Tartalom

Előszó: A korrupció metamorfózisa

Bevezetés

1. A korrupció fogalmának szociológiai meghatározása

2. A kisstílű korrupciótól az állam foglyul ejtéséig

3. Üzletelés idegenekkel: Helyszíni piaci korrupció

4. Az ügynökoldal: Lehetőségstruktúra és korrupt szervezeti szubkultúra

5. Baráti segítség

6. Kapcsolatkeresés és kapcsolatteremtés: A közvetítő szerepe a kisstílű korrupcióban

7. A vállalatért mindent

8. Oligarchák és politikusok: Papíron minden legális

9. Patrónus-kliens hálózatok és hivatásos korrupciós brókerek

10. Korrupcióellenes tevékenységek

11. A 2025 utáni korszak: A foglyul ejtett rendszer szétbomlásának kezdete?

Köszönetnyilvánítás

Rövidítések

Jegyzetek

Előszó
A korrupció metamorfózisa

Martin József Péter PhD

„Vérlázító, hogy Lőrincnek van egy 3 milliárd forint értékű jachtja. Az gyakorlatilag a mi jachtunk, nem az övé. Nulla hozzáadott értéke volt ahhoz, hogy ő az Adrián süttetheti magát” – fakad ki Jancsics Dávid több mint száz interjúalanya közül az egyik, egy vendéglátóipari kisvállalkozó, látván Mészáros Lőrincnek, az egykori gázszerelőnek, Orbán Viktor kormányfő gyerekkori barátjának mesés gazdagodását. „Lölő”, miként a népnyelv mondja, nemcsak a magyar, hanem az egyetemes gazdaságtörténetben is példátlan módon, mindössze öt év alatt, 2013 és 2018 között lényegében a nulláról vált a leggazdagabb magyarrá, és azóta is őrzi ezt pozícióját (igaz, volt egy‑egy év, amikor a gazdaglisták szerint „csak” a második helyre futott be).

A magyar korrupciós érem másik oldala, miként a már idézett vendéglátós kifejti: „elképesztően hatékony lett a rendszer az adóbeszedés terén. Tíz évvel ezelőtt, amikor adótartozása volt valakinek, jó néhány hónapba telt, mire [az adóhatóságok] behajtották a tartozást […] Most minden hónap tizedikéig el kell utalnom a járulékokat. […] Ha nem fizeted be, pár nap múlva már jön az inkasszó.”

A magyarországi kis‑ és a nagykorrupció fordított dinamikája az egyik vezérmotívuma Jancsics Dávid könyvének; annak a történeti áttekintése, miként alakult át a korrupció természete a rendszerváltás óta eltelt harmincöt évben Magyarországon. A szerző szisztematikusan követi végig, hogy az adócsalás és a kisstílű megvesztegetés (rendőrök lefizetése, hálapénz) miként szorult háttérbe (bár nem szűnt meg), illetve tagozódott be az Orbán-rendszerben dominánssá vált, központosított korrupciós mintázatba.

A magyar eset az Európai Unióban – sőt tágabban, a fejlett, nyugati világban – egyedinek, kirívónak tekinthető, és éppen ezért, miként azt rengeteg, az elmúlt másfél évtizedben írt tanulmány bizonyítja, nemzetközi érdeklődésre is számot tart. A szerző, a San Diegó‑i egyetem szociológiaprofesszora először angolul publikálta ezt a kötetet, és kapott elismerő kritikát a korrupciókutatási „ipar” krémjétől. A kedvező (nemzetközi) recepció azonban nemcsak a Magyarországról szóló esettanulmánynak jár. Jancsics könyve ennél jóval többet kínál: innovatív módon nem kevesebbre vállalkozott, minthogy, támaszkodva a szociológia klasszikusaira (Weberre, Polányira, Simmelre, és a ma is aktív Granovetterre) új korrupciós elméletet, tipológiát alkosson, s erre vetíti rá a magyar példát.

A szerző – Georg Simmel az emberek közötti érintkezésről szóló elméletét újraértelmezve – a korrupciót erőforrástranszferként írja le. Négyfajta visszaélést különböztet meg – piaci korrupció, társadalmi vesztegetés, korrupt szervezet és az állam foglyul ejtése –, és két dimenzió – az erőforrástranszfer formája (piaci csere, reciprocitás, újraelosztás) és a visszaélések kedvezményezettje – szerint jellemzi azokat. Olvasható tehát a könyv (elméleti) kézikönyvként is, amely túlmutat a magyar eseten, jóllehet a példák főleg (bár nem kizárólag) a magyarországi korrupció megnyilvánulási formáit és színeváltozásait mutatja.

Szintén egyedi Jancsics munkájában, hogy meghaladja azt a megközelítést, amely a korrupciót haszonelvű, „quid pro quo” cselekedetként láttatja, uniformizálva, történelmi korokon és földrajzi régiókon átívelően. Jancsics elméletében csak a „piaci korrupció” rendelkezik ilyen általános mintázattal, minden más korrupciós forma esetében a társadalmi kontextusnak és a hálózatoknak, vagy akár a percepcióknak is nagy jelentőségük van. Ami az egyik országban vagy történelmi korban korrupció, az a másikban szokványos cselekedet, „business as usual”. Sőt: a korrupció egyes kultúrákban akár erkölcsi kötelesség is lehet (ajándékozás), vagy segítheti a túlélést, ha gyatrán működik az intézményrendszer. Jancsics másfél évtizedes antropológiai kutatása konstruktivista módszerrel zajlott, a szerző főleg interjúkat készített és médiatartalmakat elemzett. Miközben túlmutat a formáljogi, célracionális korrupciós megközelítésen, óva int a „hiperrelativista” nézettől, amely végső soron a felelősség elmosáshoz vezet(het).

Magyarországon minden mértékadó nemzetközi kutatás és felmérés szerint a korrupció rendkívül kiterjedt. Csak egy példa: az Eurobarométer legfrissebb, 2024‑ben készült felmérése szerint a magyarok 88 százaléka gondolja, hogy a korrupció súlyos probléma. A korrupció toleranciaindexe ugyanakkor nálunk volt az egyik legmagasabb az EU-ban: 100 magyar közül mindössze 44 vélte úgy, hogy a korrupció elfogadhatatlan. Egészen a legutóbbi időkig sokszor lehetett hallani olyan leegyszerűsítő, maszatoló és a korrupciós bűnöket bagatellizáló véleményeket, hogy „mindenhol van korrupció”, „mindenütt ugyanez van”, nem beszélve az emberöltőkkel ezelőtt még humorosnak számító, mára azonban elcsépelt, közhellyé vált mondásról: „korrupció az, amiből engem kihagynak” (értsd: akkor már jobb benne lenni).

Ezekben a vélekedésekben visszaköszönnek a társadalom évszázados reflexei. A történelem arra tanította a magyar polgárokat, hogy rövid időszakoktól eltekintve, nálunk az érdem‑ és piacalapú erőforráselosztás helyett a lojalitás, és – Jancsics kifejezésével – a „kapcsolatérzékenység” dominált. A haverság jobban kifizetődik, mint a teljesítmény. Cipeljük tovább az államszocialista és posztkommunista múlt „okosba megoldjuk” és „kéz kezet mos” örökségét is. Mindehhez adódik a NER által csúcsra járatott központosított korrupció, a formális intézményeket felülíró – miként Jancsics írja – „informális klánkontroll”, amely a haszonélvezőkből (cinikus) önigazolást, a társadalom többi részéből pedig mély apátiát váltott ki. Tavaly óta azonban oszlik az apátia ködje. Úgy tűnik, hogy az új politikai szereplő (és párt) megjelenése, továbbá a gazdasági helyzet folyamatos romlása kellett ahhoz, hogy a magyarok jelentős része immár ne gondolja azt, hogy a korrupció az élet velejárója és úgyis következmények nélkül marad, s problématérképén a prioritások közé helyezze.

Magyarország hagyományosan a kisstílű korrupció, a mutyik országa, mégis, a mikroszintű, a rendszer diszfunkciójaként működő korrupció mára háttérbe szorult a szervezett közpénzlenyúlások, avagy – tudományosan – az újraelosztáson alapuló erőforrástranszfer mögött. Manapság egyre kevésbé jellemző a rendőrök megvesztegetése, és 2021 óta a hálapénzfizetés gyakorisága is jelentősen csökkent, miközben a hatóságok az ismertté váló „utcai” korrupciós esetek elkövetői ellen eljárást indítanak – ezek a példák azt mutatják, hogy a rossz kulturális mintákat ki lehet iktatni, ha van hozzá kormányzati akarat. Ez utóbbi viszont biztosan hiányzik a rendszerszintű nagykorrupció, a state capture felszámolásához, hiszen, ha a NER ezt felszámolná, azzal a saját hatalmát ásná alá.

Jancsics alaposan, az eddigi szakirodalmat felhasználva ír az állam elfoglalásáról (a state capture fogalmat elsőként, még 2012‑ben a Transparency International Magyarország használta a NER jellemzésére), kiemelve, hogy az Orbán-rendszer esetében a foglyul ejtés politikai (és nem oligarchikus), illetve rendszerszintű (és nem partikuláris) jelenségével állunk szemben. Újdonság a kötetben, hogy e szociológiafogalom előjön a NER előtti, 2000‑es évek magyarországi korrupciós sémáinak elemzésekor is. A korszakot Jancsics „versengő partikularizmusnak” nevezi. Amit akkor még csak részlegesen (egy‑egy önkormányzatban vagy ágazatban, gondoljunk a belpesti kerületek bérpalota-panamáira) és befolyásos üzletemberek (jó politikai kapcsolatokkal rendelkező oligarchák) vittek véghez, azt az elmúlt másfél évtizedben az Orbán-kormány tökélyre fejlesztette: a politikai rendszeren belülről, az általa kiválasztott oligarchákkal informális hálózatot alkotva foglalta el – a teljességre törekedve – az államot, maga alá hajtva a jogalkotást és a hatalom ellenőrzésének feladatát a megelőző húsz évben jól-rosszul ellátó intézményeket. Az Orbán-rezsim semmit nem bíz a véletlenre: a hatalommal már a politikai rendszer bemeneti oldalán (jogalkotás, jogalkalmazás) visszaélnek. Mindez szoros kölcsönhatásban áll a populista kormány autokrata törekvéseivel és gyakorlatával, a demokrácia kiüresítésével, a jogállamiság sárba tiprásával.

A NER rendszerszintű korrupciójának a lényege, hogy közpénz-ezermilliárdokat csoportosít át, térít el és, részben, lop el. Ebben a patrónus államban – központi és helyi szinteken egyaránt – az erőforrástranszfer felülről lefelé zajlik, helyzetbe hozva a lojális csoportokat. Ennek számos csatornája létezik. A közbeszerzési eljárások – és az azzal részleges átfedést mutatott uniós forráselosztás – talán a legfontosabbak ezek közül. A TI Magyarország Tenderbajnok adatbázisa évről évre a közbeszerzési piac számottevő koncentrációját mutatja ki: az elmúlt három évben négy oligarcha érdekeltségei nyerték a közbeszerzések értékének a negyedét. Emellett korábban a magyar adófizetőknek mintegy 190 millió euró veszteséget okozó letelepedési államkötvények, az utóbbi években pedig a magántőkealapok, az ezermilliárd forintnyi alapítványi kiszervezések és a hosszú távú koncessziók mind azt a célt szolgálják, hogy a közpénz előbb-utóbb elveszítse közpénz jellegét, és rendszerhű személyek vagy csoportok hitbizományába kerüljön.

A több mint tíz év után ismét reflektorfénybe került Magyar Nemzeti Bank (MNB) alapítványaiba kiszervezett, majd más forrásokból feldúsított 500 milliárd forintnyi eszközállomány ügye – mint csepp a tengerben – mutatja a rendszerszintű korrupció működését. Egyfelől az intézményrendszer részrehajlását (hiszen egy évtizedig egyáltalán nem ellenőrizték a közpénz ilyetén felhasználását és a bűnüldöző hatóságok is tétlenek maradtak), másfelől azt, hogy egyes állami, illetve államközeli szereplők a közpénzt úgy használják, mintha sajátjuk lenne. Zsonglőrködnek vele, nehezen átlátható beruházásokba fektetik, összekeverik magánvagyonokkal, hogy a végén aztán alig lehessen kibogozni, hogy hová tűnt a (köz)pénz. Mindehhez a szabályozás és a jogalkalmazás asszisztált, és jelenleg is csak remélni lehet, hogy az ügy eljut a felelősségre vonásig, ám a közvagyon visszaszerzése még ebben az esetben is kétséges.

A NER‑es korrupcióban kiemelt szerep jut az árnyékstruktúrának vagyis a közvetítőknek, strómanoknak, fedőcégeknek, brókereknek – Jancsics az ő szerepüket is mélyrehatóan elemzi. Miként egy vállalatvezető interjúalanya pár éve plasztikusan megfogalmazta: „Ebben az új rendszerben gigantikus, látszólag magánkézben lévő vagyonok halmozódtak fel. De az [a személy], akinek a gazdagságáról az újságok írnak, soha nem mondhatja, hogy »az én magánvagyonom«, mert az éjszaka közepén kap egy telefonhívást, és ide vagy oda kell tolnia az egészet. Mert az nem az övé. […] Bár jogilag az [övé], de egyébként pedig nem az. Ezek az emberek csak strómanok. A NER pénzéről van szó – a rendszer pénzéről.” Mértékadó becslések szerint mára a NER‑es gazdaság a teljes vállalati hozzáadott érték több mint negyedét teszi ki. E vállalatok megrendeléseiket, „piacukat” és a rájuk szabott törvényeket is többnyire az államnak, a rezsimnek köszönhetik.

A NER által kiépített korrupciós rendszert az elmúlt egy-másfél évben több oldalról is minden eddiginél nagyobb kihívás érte.

Az EU 2022 végén életbe léptette a feltételességi mechanizmusokat, ami a számok nyelvére lefordítva a 2025. májusi állapot szerint azt jelenti, hogy Magyarország nem jut hozzá 20 milliárd eurónyi uniós forráshoz, miközben 1 milliárd eurót már örökre elveszített (és további végleges pénzvesztés várható, mert nem teljesülnek a korrupció elleni intézkedések). Mindez rontja a magyar gazdaság amúgy sem rózsás kilátásait. A gazdasági mutatók a Covid-járvány óta egyre csak romlanak, ami azt (is) jelzi, hogy a rendszerszintű korrupció hatása késleltetve, mostanra ért be – az egyre súlyosbodó korrupció és a gazdasági hanyatlás ördögi körébe került az ország. Ez az előző évtized nagy részében nem így volt: akkor a korrupció és a jogállami erózió ellenére a makrogazdasági mutatók viszonylag kedvezőek voltak, a reálbérek jelentősen nőttek (igaz, a közép‑ és kelet-európai országok többségében még inkább, de azt nem feltétlenül érzékelte a lakosság), a beruházási aktivitás magas volt. Mára viszont nagyítóval kell keresni azt a gazdasági mutatót, amelyben Magyarország nem sereghajtó, vagy az egyik utolsó az uniós országok közül. Orbán Viktornak ráadásul új, potens kihívója akadt az általa korábban monopolizált politikai térben. A fentiek következtében megváltozott a közhangulat, az állampolgárok többsége ma már elutasítja a NER‑t, amiben a korrupciónak döntő szerep jut.

Egy elfoglalt államban a felülről jövő korrupció elleni reformok legjobb esetben is csak – a (korrupt) rendszer egészét nem fenyegető – részeredményeket hozhatnak, de ez is jobbára csak akkor következik be, ha az intézkedéseket külső aktor, jelen esetben az EU kényszeríti ki. Jancsics a kötet végén azt írja, hogy a rendszerrel így vagy úgy szemben állók – a megmaradt szabadmédia, a civil társadalom kritikus szereplői, azok az ellenzéki pártok, amelyeket a hatalom nem kooptált és egyes nemzetközi szervezetek – koalíciójára lenne szükség. És bár ez így vegytiszta formában aligha áll(hat) össze, a NER‑t elutasítók kritikus tömege mintha már látszana. A rendszer tehát leszállóágban van, és majdani bukása után a nagy kérdés az lesz: miként lehet olyan új államot építeni, amelyben, mint általában a demokratikus országokban, az intézmények nem szervezik a korrupciót, és még csak szemet sem hunynak felette, hanem aktívan és részrehajlás nélkül üldözik azt.

Jancsics Dávid kiváló, a tudományos kritériumoknak maximálisan megfelelő, letisztult és olvasmányos kötetét a szűk szakmai közösségen túlmenően jó szívvel ajánlom minden olyan, a közélet iránt érdeklődő polgárnak, aki a magyar példán keresztül meg akarja érteni, hogy miként képes újabb és újabb formát ölteni a korrupció, ez a komplex és minden bizonnyal örök társadalmi jelenség, egyfajta lenyomataként a politikai, társadalmi és gazdasági változásoknak.

M. J. P.

A szerző közgazdász-szociológus, a Transparency International Magyarország ügyvezető igazgatója, a Budapesti Corvinus Egyetem külsős tanára

Bevezetés

Budapesten beszélgettem egy ismerősömmel 2024 őszén, és amikor a rendőrségi korrupcióra terelődött a szó, az illető váltig állította, hogy „ma már nincs olyan, hogy megvesztegetsz egy utcai rendőrt. Egyszerűen elképzelhetetlen. Azok az idők már elmúltak”. És valóban, bennem még élénken élt a kép az 1990‑es évek Magyarországáról, amikor a világ legtermészetesebb dolga volt megúszni egy gyorshajtást a forgalmiba rejtett néhány ezressel. Pár héttel később egy másik barátom kórházi élményeit mesélte el, amikor szinte ujjongva részletezte, hogy bár megpróbált hálapénzt adni az orvosnak, de az nem fogadta el. Ha pedig megnézzük az európai országokban rendszeresen közvélemény-kutatásokat végző Eurobarométer reprezentatív mintán alapuló eredményeit, akkor azt látjuk, hogy 2005 óta évről évre kevesebb magyar nyilatkozik úgy, hogy az elmúlt tizenkét hónapban személyesen is részt vett korrupcióban.

Mindezekből arra következtethetnénk, hogy a korrupció eltűnőben van Magyarországon. A helyzet azonban ennél sajnos bonyolultabb.

A Transparency International Korrupció Érzékelési Index (Corruption Perception Index – CPI) 2024. évi eredményei azt mutatják, hogy Magyarország egymást követő három évben az utolsó helyen végzett az európai uniós (EU) tagállamok között, világviszonylatban pedig egy év alatt hat pozíciót veszített, a 76. helyről a 82.‑re csúszott vissza.‍¹ Hosszabb távon még aggasztóbb a helyzet, hiszen 2012‑ben 55 ponttal még a lista 46. helyén szerepelt, tehát tizenkét év alatt 36 hellyel és 14 ponttal csúszott lejjebb a korrupciós világrangsorban. Mindeközben társadalomtudósok, szakértők egyöntetűen osztják a véleményt, amely szerint korrupt politikai szereplőkből álló klikk tartja irányítása alatt a legtöbb állami intézményt és a mai Magyarország üzleti és kulturális szektorainak jelentős részét.‍²

Hogyan válhat az ország egyre kevésbé korrupttá, miközben egyre korruptabb? Miből adódik ez a kettősség? A válasz – amely egyben ennek a könyvnek az egyik fő megállapítása is – az, hogy ma Magyarországon a korrupciónak többféle formája létezik egymással párhuzamosan, és az egyes típusok jelentősége folyamatosan változik.

A könyv a Magyarországon tapasztalható korrupció témakörében végzett közel tizenöt éves etnográfiai terepmunka eredményeként jött létre. Arról az országról szól, amelyről egykor azt tartották, hogy a volt kommunista blokk nemzetei közül elsőként fog felzárkózni a Nyugathoz, és amelyet ma már megannyi szakértő és társadalomtudós értékel erősen korruptnak.

Melyek az országban tapasztalható korrupció legtipikusabb formái? Milyen minták vezetnek a kisstílű megvesztegetéstől a közpénzek szervezett ellopásáig? Miben térnek el egymástól ezek a típusok, és miként változott a jelentőségük az évek során? Milyen szerepet játszik Orbán Viktor miniszterelnök „illiberális kormánya” abban, hogy korrupt gyakorlatok szövik át a társadalom különböző szintjeit? A könyv ezekre a kérdésekre keresi a választ.

Magyarországon születtem, és harmincnégy évig itt éltem. Azóta, hogy 2007‑ben New Yorkba, majd 2017‑ben San Diegóba költöztem, évente egy‑két alkalommal látogattam haza a családomhoz. Időnként az egész nyári egyetemi szünetet itt töltöttem. A hazatérések alkalmával vettem észre, hogy Magyarországon az Amerikai Egyesült Államokhoz képest sokkal gyakrabban vetődött fel mindennapi társalgási témaként a korrupció. Sőt ami azt illeti, igencsak szembetűnő volt a kontraszt. A magyar rokonaimmal, barátaimmal, ismerőseimmel és egykori munkatársaimmal folytatott néhány kötetlen beszélgetés után azon kaptam magam, hogy mind nagyobb érdeklődéssel hallgatom a korrupcióval kapcsolatos történeteiket. Még ha ők maguk nem is vettek részt ilyesmiben, ismertek olyat, aki igen, ebből kifolyólag határozott véleményük volt a jelenségről. Ezek után azon már meg sem lehet lepődni, hogy a magyar szleng több szót is használ a korrupciógyanús kétes ügyekre: mutyi, okosba, bindzsi.

Amikor 2009‑ben ennek a kutatásnak az ötlete körvonalazódott, a korrupció marginális közéleti téma volt az Egyesült Államokban. New Yorkban hallottam ugyan néhány történetet ilyesmiről, de egyik sem jelenkori eseményekhez fűződik. Brooklynban a kutyasétáltatós ismerősöm olyan botrányokról mesélt, amelyekben korrupt rendőrök, polgármesterek, szakszervezeti vezetők vettek részt. Csakhogy ezek az esetek az 1970‑es években történtek, amikor a barátom elmondása szerint tombolt a korrupció a városban. Feltettem magamnak a kérdést, vajon a korrupció miért ilyen forró téma Magyarországon, és mi az oka annak, hogy nem tartozik a komolyabb mindennapi társadalmi problémák közé az Amerikai Egyesült Államokban, ahol inkább csak nagyobb vállalati csalásokkal vagy még ritkábban prominens politikusokkal kapcsolatban kapott fel a sajtó ügyeket – ráadásul hétköznapi beszélgetésekben szinte egyáltalán nem jött elő.

Ekkor döntöttem el, hogy a korrupciót fogom kutatni Magyarországon. Abban az országban, amelyet az 1990‑es és a 2000‑es években meglehetősen korruptnak, de egyben a kelet-közép-európai (KKE) nemzetek egyik legdemokratikusabb és „nyugatiasodott” államának tekintettek.

A térséggel kapcsolatos legtöbb kutatás akkoriban kimerült a Kelet–Nyugat típusú összehasonlítgatásban, ezekben arra keresték a választ, hogy a korrupció miért sokkal elterjedtebb KKE-ben, mint Nyugat-Európában vagy az Amerikai Egyesült Államokban. Ezek legtöbbször statisztikai összehasonlító elemzések voltak, amelyek a gazdasági fejlettség, kultúra, történelmi vagy vallási háttér, esetleg a demokrácia minősége alapján próbálták megmagyarázni a különbségeket. Bár nekem is ez adta a kiinduló ötletet, viszonylag hamar rájöttem, hogy ha tényleg meg akarom érteni a korrupció lényegét, túl kell lépnem a leegyszerűsítő „fejlett Nyugat kontra fejletlen Kelet” felfogáson, helyette inkább a téma mélyére kell ásnom. Látni akartam, miként zajlik ez a valóságban. Olyan emberekkel kellett beszélnem, akik ténylegesen részt vettek korrupcióban. Elkezdtem tehát Magyarországon ezt az etnográfiai kutatást, amely immár közel tizenöt évnyi adatgyűjtést ölel fel, és amelynek a végeredményét most az olvasó a kezében tartja.

E másfél évtized alatt nemcsak Magyarország, hanem a világ is sokat változott. A makulátlan, korrupciómentes Nyugatról kialakult mítosz ugyanis repedezni látszik. A közelmúlt számos botránya bizonyítja a korrupt gyakorlatok elterjedtségét – a kormányzatok csúcsától az alsóbb szintű bürokráciáig, Európától Nagy-Britannián át az Egyesült Államokig. 2022‑ben például az Európai Parlamenthez szorosan köthető személyekkel szemben indult nyomozás, mert politikai szívességekért cserébe kenőpénzt fogadtak el perzsa (arab)-öböl menti államoktól.‍³ Egy 2024‑es jelentés a Covid–19-világjárvány idején az Egyesült Királyságban 135, jelentősen túlárazott egészségügyi beszerzési szerződéshez kapcsolódó, összesen 15,3 milliárd GBP értékű, súlyos korrupciós kockázatokra hívta fel a figyelmet.‍⁴

A korrupciós botrányok az Egyesült Államokat sem kímélték. 2025 elején az kis alabamai város, Hanceville teljes rendőrségi állományát küldték kényszerszabadságra egy nappal azután, hogy a vádesküdtszék a kapitányság feloszlatására tett javaslatot, mondván, az inkább bűnszervezetként, semmint bűnüldöző szervként működött.‍⁵ A politika magasabb köreit érintő ügyben New York polgármesterét, Eric Adamset 2024‑ben az ügyészek azzal vádolták meg, hogy visszaélt pozíciójával, és kenőpénzt, valamint ajándékokat fogadott el török kormányzati tisztviselőktől és üzletemberektől.‍⁶ Ugyanebben az évben Los Angeles korábbi alpolgármesterét, Raymond Chát találták bűnösnek a város ingatlanfejlesztési projektjeivel kapcsolatos korrupt összeesküvésben. 2025‑ben a volt amerikai demokrata szenátort, Bob Menendezt 11 év börtönbüntetésre ítélték, mert kenőpénzt és aranyrudakat fogadott el cserébe egyiptomi és New Jersey‑i üzletembereknek nyújtott politikai szívességekért.‍⁷ Mindezek fényében nem meglepő, hogy az amerikaiak többsége – 62 százalékuk – úgy gondolja, a korrupció széles körben elterjedt az Egyesült Államokban, és a kormány elsősorban az elit érdekeit szolgálja, nem pedig a közjót.‍⁸ Hasonlóképpen, az európaiak több mint kétharmada a korrupciót is széles körben elterjedtnek tartja országában, aggodalmát fejezve ki amiatt, hogy a nagy horderejű korrupciós ügyeket nem vizsgálják ki kellőképpen.‍⁹

A könyv egyik legfontosabb megállapítása, hogy a korrupció nem konkrét jelenség – sok arca van, számtalan formát képes ölteni, ez pedig nem magyar sajátosság. Bár elterjedtségük, egymáshoz való viszonyuk és társadalmi megítélésük időszakonként változik, a korrupció főbb mintázatai a világ bármely részén megtalálhatóak.

Módszertani megjegyzés

A tanulmányom etnográfiai kutatási módszeren alapul. Tíz alkalommal utaztam Magyarországra 2009 és 2024 között kutatási célból, és összesen kilenc hónapot töltöttem itt. Ez idő alatt magyar emberek között éltem, helyi lapokat olvastam, helyi tévéműsorokat néztem, online chateket követtem, és mindenféléről, többek között a korrupcióról is folytattam beszélgetéseket. Próbáltam megérteni, mi történik a szülőföldemen a korrupció terén. Az empirikus adataim gerincét több mint száz interjú képezi, amelyekre e kutatásra szánt idő alatt kerítettem sort. Az interjúkból jócskán idéztem a könyvben, hogy szemléltessem a kapott eredményeimet, közelebb vigyem az olvasókat a való élethez, és betekintést nyújtsak a korrupció társadalmi kontextusába.‍¹⁰

A magyarok széles köre – politikustól, szakértőtől az átlagemberig mindenféle korú és nemű személy – nyíltan beszélt arról, hogy a korrupció milyen hatással van az életére. Bátran elmondták, mikor és hol tapasztalták meg, sőt sokan azt is bevallották, ha részt vettek benne. Hólabda-mintavételi módszert alkalmaztam, így ennek értelmében az általam megkérdezetteket kértem meg arra, hogy ajánljanak ismerősöket, akikkel beszélgethetnék a korrupcióról. Egy ilyen jellegű témánál a válaszadók általában már akkor tudni szeretnék, hogy megbízható‑e az interjúkészítő, mielőtt beleegyeznének a beszélgetésbe. Amellett, hogy ez a módszer személyes kapcsolatok segítségével keres új válaszadókat, a kutató megbízhatóságát illetően is garanciát jelent. Ez az eljárás tehát azt vonta maga után, hogy a kezdetben meginterjúvolt ismerőseimen kívül a válaszadók többségét nem ismertem. A hólabda-mintavételi módszernek azonban korlátai is lehetnek, például az, hogy a válaszadók olyan további személyeket neveznek meg, akik ugyanabból az ismerősi körből valók, ennélfogva a kutató szűkebb társadalmi csoportban „kering”, és így bizonyos határok közé szorul az eredmények általánosíthatóságának esélye.‍¹¹ Ez részben korrigálható, ha tudatosan törekszünk arra, hogy sokféle társadalmi hátterű embert vonjunk be a kutatásba. A fent említett korlátok ellenére meggyőződésem, hogy ennek a mintavételi módszernek az előnyei felülmúlják az említett tökéletlenségeket, hiszen nehezen beazonosítható és rejtett populáció tagjainak elérésére nyújt lehetőséget, és belátást enged a korrupt tevékenységeikbe. Kezdetben a saját, valamint a barátaim baráti társaságából kerestem beszélgetőpartnereket, akik kisebb magánvállalkozásoktól az állami kormányszervek felső vezetőségéig változatos munkaköröket töltöttek be. Korrupció-szakértőket is megkérdeztem: olyan gyakorlati és tudományos szakembereket, akik korrupcióellenes és demokráciapárti nem kormányzati szervezetek (NGO‑k), oknyomozói médiaplatformok, kutatóintézetek és egyetemek munkatársai. Amikor 2022 nyarán visszatértem, tizenöt olyan emberrel beszélgettem, akiket 2009 és 2010 között már egyszer meginterjúvoltam. 2024 őszén ismét több kötetlen beszélgetést folytattam korábbi interjúalanyokkal. Kíváncsi voltam, miként vélekednek a magyar korrupció közel másfél évtized alatt bekövetkezett változásairól.

Minden beszélgetőpartneremnek anonimitást ígértem és biztosítottam. Az engedélyükkel rögzítettem az interjúkat, amelyek közel felét az adatgyűjtésem intenzívebb első szakaszában, 2009 vége és 2010 eleje között folytattam le. Leginkább azokra a beszámolóikra voltam kíváncsi, amelyek őket érintő korrupciós tranzakcióról szóltak, vagy a rokonuk, barátjuk, szomszédjuk, munkatársuk vett részt benne, és tőlük szereztek tudomást róla. Egyes esetekben a válaszadók társadalmi háttere vagy a demográfiai sajátosságok is fontos tényezőknek bizonyultak, ezért lesz olyan a könyvben, amikor ezeket is kiemelem – kizárólag abban az esetben, ha lényeges. A kutatás első körében minden gördülékenyen zajlott.

A dolgok azonban megváltoztak a 2010. áprilisi parlamenti választások után, amikor Orbán Viktor lett a miniszterelnök, és pártja, a Fidesz került hatalomra. Orbán illiberális demokrácia felé terelte az országot. A kormány grandiózus társadalomátalakítási projekt részeként – különféle eszközökkel –, egyre mélyebbre nyúlva ragadta magához a társadalmi élet irányítását. Ebben az újonnan formálódó, az autokrácia irányába tolódó rezsimben a korrupciós minták is átalakultak. A hangsúlyosabb típusait a kormányzó elit centralizálta és monopolizálta, ezzel szemben a csekély súlyú korrupciót egyre kevésbé tolerálták a hatóságok. Miközben folytattam az interjúkat, azt tapasztaltam, hogy az emberek szűkszavúbbak lettek a korrupcióval kapcsolatban. Nehezebben találtam interjúalanyokat, akik pedig végül beleegyeztek a beszélgetésbe, mind ritkábban engedték meg, hogy rögzítsem azt. Meg kellett hát tanulnom villámgyorsan jegyzetelni az interjúk alatt.

A könyv empirikus tartalmának másik meghatározó forrása az a számtalan újságcikk és riport volt, amelyeket magyar oknyomozó újságírók készítettek. Noha az Orbán-kormány az irányítása alá vonta vagy feloszlatta a korábban független médiumok jelentős részét, sok újságíró folytatta a rendszer korrupt természetének feltárását. Számos beszélgetést folytattam ezekkel a bátor emberekkel, akik a karrierjüket kockáztatva hozták nyilvánosságra a riportjaikat. Ha valakik, ők igazán kiismerték a jelenkori Magyarországon tapasztalható korrupció természetét. Néhányukkal barátság is szövődött közöttünk.

Konceptuális háttér

A korrupció szociológiája, amelyet a könyvben kifejtek, illetve tipológia formájában szemléltetek, középszintű elméletnek tekinthető, ami azt jelenti, hogy konkrét mechanizmusok bemutatásával igyekszik magyarázatot adni széles körű empirikus jelenségre.‍¹² Jóllehet, ennek a tanulmánynak a központi témája az egyén szintjén folytatott korrupciós csere, az egyénen túlmutató szervezeti és társadalmi szintű tényezők, normák és struktúrák jelentősen befolyásolják ezeknek a cseréknek a kimenetelét. Az interjúim arra engednek következtetni, hogy a korrupt szereplők a társadalmi élet megannyi szintjébe beágyazódtak, köztük személyes kapcsolatokba, a szereplők mikroszociális valóságába, szervezeti hierarchiákba, váratlanul adódó vagy épp tudatosan kialakított helyzetekbe és lehetőségekbe, továbbá olyan tágabb struktúrákba, mint amilyen a társadalmi státusz, vagy hosszú távú történeti és kulturális mintázatok. A korrupció tehát összetett jelenség, amely számos formában és dimenzióban létezik, és nem érthető meg teljesen, ha kizárólag egyetlen univerzális koncepció mentén elemezzük.

A könyv fejezeteit úgy állítottam össze, hogy az általam alkotott korrupciótipológia szerkezetét kövessék. A korrupció fogalmának szociológiai meghatározásától indulva jutok el a posztszocialista Magyarország jelenlegi korrupciós mintáinak rövid történeti áttekintéséig. Az első fejezetben bemutatom azokat az analitikus megközelítéseket, amelyeken keresztül kidolgoztam a korrupció új tipológiáját és az arra épülő szociológiai elméletét. Ez az új, erőforrástranszfer-alapú fogalmi keret lefedi a korrupció legtöbb megjelenési formáját, miközben bemutatja annak alapvető társadalmi és szervezeti aspektusait. A második fejezet a posztkommunista Magyarországon tapasztalt korrupció kronológiáját vázolja. Bemutatom a korrupció különböző típusainak kibontakozását, továbbá az ország jelenlegi társadalmi, gazdasági és politikai helyzetét.

A harmadik és a negyedik fejezetben a piaci korrupcióra, azaz a két idegen szereplő között ad hoc módon végbemenő tranzakcióra összpontosítok. A piaci korrupció jóval összetettebb jelenség, mint ahogy az azt magyarázni próbáló, széles körben elterjedt megbízó-ügynök modell sugallja. Ezek a modellek és a hozzá kapcsolódó elméletek elsősorban a korrumpált ügynök korrupciós tranzakcióban betöltött szerepére fókuszálnak, miközben a korrumpáló kliensre nem fordítanak kellő figyelmet. A jelenség alapos megértéséhez a kliensekre is ki kell terjesztenünk az elemzést. A harmadik fejezetben az interjúimból vett példákkal fogom szemléltetni, hogyan jön létre spontán „helyszíni” piaci korrupció ott, ahol a résztvevők összetalálkoznak, majd elválnak. A zömében hétköznapi állampolgár klienseket különféle motivációs tényezők késztetik arra, hogy piaci korrupcióban vegyenek részt. A példákból arra lehet következtetni, hogy a szereplők viszonylagos társadalmi státusza is fontos tényező a korrupciós tranzakcióban, ugyanis ez alakítja a kommunikációs stratégiákat, sőt valójában a korrupciós interakció teljes egészét.

A negyedik fejezetben a piaci korrupció szervezeti vonatkozásait taglalom. Habár az ügynökök jellemzően egyéni profitszerzés céljából cselekednek, gyakran a munkatársaik is bevonódnak a folyamatba, legalábbis tudomásuk van a korrupciós ügyletről. Nem ritka, hogy a korrupció eltussolása érdekében megveszik a kollégák hallgatását. A fejezetben hozott példák az ügynökök azon célzott cselekedeteit szemléltetik, amelyek révén a korrupció rejtve marad a szervezet belső ellenőrzési mechanizmusai előtt. Arról is szó esik, hogy az ügynökök miként, illetőleg miért működnek együtt és kötnek alkut azokkal, akik a szervezeten belül tisztában vannak tevékenységükkel.

Az ötödik és a hatodik fejezetben a társadalmi vesztegetés kerül előtérbe, azaz a korrupció ajándékozás formájában megnyilvánuló típusa. A piaci korrupcióval ellentétben a társadalmi vesztegetés a felek közötti szoros társadalmi kapcsolatot és bizalmat feltételez. Viszonosságon, azaz reciprocitáson alapuló csereügylet, amelyben nemritkán kettőnél több szereplő vesz részt. Az ötödik fejezet bemutatja azokat a módokat, ahogyan az emberek a korrupció végrehajtásához szükséges kötelékeket kész infrastruktúraként használják. A társadalmi vesztegetés egyszerre többféle, illegális, informális, időnként akár legális tranzakciók sorát tartalmazó összetett társadalmi jelenség, amelynek a létrejöttét gyakran több korrupciós bróker segíti elő. A hatodik fejezet a korrupcióban megjelenő közvetítés fogalmát, továbbá annak főbb formáit és jellemzőit ismerteti.

A hetedik fejezetben olyan helyzeteket elemzek, amelyekben az egész szervezet húz hasznot a korrupcióból. Ez az úgynevezett korrupt szervezet jelensége. A fejezet olyan eseteket tekint át, amelyekben átlagos munkavállalók a szervezetük érdekében mennek bele korrupciós ügyletbe. A magatartás két fő mozgatórugóját is megismerhetjük: a korrupt szervezeti kultúrát, valamint a szervezet hatalmi struktúrájában beágyazódott egyéni függőségi viszonyokat.

A nyolcadik és kilencedik fejezet az elosztáson alapuló korrupcióról, azaz az állam foglyul ejtéséről, angol kifejezéssel state capture-ről szól. Amióta Orbán és a Fidesz hatalomra került 2010-ben, a korrupció szisztematikusabb formát öltött Magyarországon. Egy viszonylag kisebb klikk szerezte meg az irányítást az ország politikai intézményeinek zöme, valamint számos gazdasági szektor felett, és szivattyúzott ki hatalmas összegeket a közvagyonból. A nyolcadik fejezet a 2010 utáni időszak nagy volumenű korrupcióját mutatja be. Az állam foglyul ejtése során a „fékek és ellensúlyok” demokratikus intézményei, köztük az igazságszolgáltatás, a korrupcióellenes bizottságok, az ügyészek, az ombudsmanok, a számvevőszék sorra a korrupt politikai és gazdasági elit befolyása alá kerültek. A kilencedik fejezetben a patrónus-kliens hálózatok és a hivatásos korrupciós brókerek kerülnek terítékre; a rendszer két azon eleme, amelyek az állam foglyul ejtésében és a társadalmi kontroll fenntartásában segédkeznek Magyarországon.

A tizedik fejezet a lehetséges korrupcióellenes intézkedéseket taglalja. Felvázolom a korrupcióellenes stratégiák alapvető osztályozását, majd ismertetem, hogyan hatnak a korrupcióellenes eszközök a könyvben bemutatott korrupciótípusokra. A fejezet legfontosabb tanulsága, hogy ezek a stratégiák kizárólag a korrupció konkrét fajtájára szabottan képesek hatékony ellenhatást kifejteni.

A tizenegyedik fejezet a könyv lezárásául szolgál. Látleletet ad a közelmúltban állandósult magyar korrupciós helyzetről, és megkísérli megjósolni, hogy milyen irányt vehetnek az események a közeli jövőben.

Jegyzetek

Az e-könyvben a jegyzetekben és forrásokban hivatkozott URL-ek linkeit rövidítettük és élesítettük. A törött hivatkozásokat jelöltük. Utolsó ellenőrzés dátuma: 2026.03.26.

Bevezetés

1 Transparency International Magyarország: „Harmadik éve Magyarország az Európai Unió legkorruptabb tagállama a Transparency International 2024. évi Korrupció Érzékelési Indexe alapján”. »transparency.hu«, 2025.

2 Transparency International Hungary. 2011. Corruption Risks in Hungary: National Integrity Study. Vezető kutató: Péter Hack. Budapest: Transparency International Hungary.

Innes, Abby. 2014. „The Political Economy of State Capture in Central Europe.” Journal of Common Market Studies 52 (1): 88–104.

Ágh, Attila. 2015. „De-Europeanization and De-democratization Trends in ECE: From the Potemkin Democracy to the Elected Autocracy in Hungary.” Journal of Comparative Politics 8 (2), 4–26.

Fazekas, Mihály és István János Tóth. 2016. „From Corruption to State Capture: A New Analytical Framework with Empirical Applications from Hungary.” Political Research Quarterly 69 (2), 320–34.

Jancsics, David. 2017a. „From Local Cliques to Mafia State: The Evolution of Network Corruption.” In Twenty-Four Sides of a Post-Communist Mafia State, szerk.: Bálint Magyar és Júlia Vásárhelyi, New York, Central European University Press, 129–48.

Fierăscu, Silvia Ioana. 2019. Redefining State Capture – the Institutionalization of Corruption Networks in Hungarian Public Procurement. Bucharest, Eikon.

Martin, József P. 2020. „Resource Reallocation and Ambiguous Economic Performance in a Captured State: The Case of Hungary.” In Systems, Institutions and Values in East and West: Engaging with János Kornai’s Scholarship, szerk.: Dóra Piroska and Miklós Rosta, New York, Central European University Press, 173–202.

3 Becker, Markus et al: „Corruption Scandal Badly Shakes European Parliament’s Credibility”, »speigel.de«, 2022.12.16.

4 „Behind the Masks: Corruption red flags in COVID‑19 public procurement”, »transparency.org.uk«, 2024.09.12.

5 „Alabama police force put on leave after grand jury says it operated like a »criminal enterprise«”, »cbsnews.com«, 2025.02.21.

6 „New York City Mayor Eric Adams Charged With Bribery And Campaign Finance Offenses”, »justice.gov«, 2024.09.26.

7 „Former U.S. Senator Robert Menendez Sentenced To 11 Years In Prison For Bribery, Foreign Agent, And Obstruction Offenses”, »justice.gov«, 2025.01.29.

8 Corasaniti, Nick, Igielnik, Ruth and Baker, Camille: „Voters Are Deeply Skeptical About the Health of American Democracy”, »nytimes.com«, 2024.10.27.

9 „Citizens’ attitudes towards corruption in the EU in 2024”, »europa.eu«, European Commission, 2024. július.

10 Eldh, Ann Catrine, Liselott Årestedt and Carina Berterö. 2020. „Quotations in Qualitative Studies: Reflections on Constituents, Custom, and Purpose.” International Journal of Qualitative Methods 19, 1–6.

11 Biernacki, Patrick and Dan Waldorf. 1981. „Snowball Sampling: Problems and Techniques of Chain Referral Sampling.” Sociological Methods and Research 10 (2), 141–63.

12 Merton, Robert K. „Sociological Theory.” American Journal of Sociology, 1945. 50 (6), 462–73.

Erikson, Emily: „Networks and Network Theory: Possible Directions for Unification.” In Social Theory Now, szerk.: Claudio E. Benzecry, Monika Krause, and Isaac Ariail Reed, Chicago, University of Chicago Press, 2017, 278-307: 287.

Kiadja a HVG Kiadó Zrt., az 1795‑ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

HVG Könyvek, Budapest, 2026
Kiadóvezető Szabó Tibor Benjámin
Felelős kiadó Szauer Tamás
Szerkesztőségi vezető Besze Barbara

Szerkesztette: Nagy Iván Zsolt
Borítóterv Tabák Miklós
Korrektor Takács Zsolt, Nagy Márton
A szerző fotója Szűcs Veronika

Elektronikus könyv Paulik László

www.hvgkonyvek.hu

Felhasznált betűtípusok:
Noto Serif – SIL Open Font License
Noto Sans Condensed – SIL Open Font License
Inter Tight – SIL Open Font License