részlet

Budapest, 2022

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
Jason Fung, Dr., Nadia Brito Pateguana, Dr.: The PCOS Plan: Prevent and Reverse Polyciystic Ovary Syndrome through Diet and Fasting.
2020, Greystone Books Ltd., 343 Railway Street,
Suit 302, Vancouver, Brit Columbia, V6A1A4, Canada

Copyright © Nadia Brito Pateguana, Jason Fung, 2020

Hungarian translation © Tóth Szabolcs, 2022
© Jaffa Kiadó, 2022

Borítóterv Németh Károly, Relatív
Könyvterv Somogyi Dominika
Szerkesztő Laik Eszter
Felelős szerkesztő Schultz Judit
Felelős kiadó: Jaffa Kiadó

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

ISBN 978 963 475 717 7

Jogi nyilatkozat

A könyvben található információk kizárólag tájékoztatási célt szolgálnak, nem helyettesítik az orvosi tanácsadást, alkalmazásuk az olvasó felelőssége. Minden egészségi problémájával forduljon orvoshoz, aki meghatározhatja, hogy a könyvben szereplő információk alkalmazhatók-e a konkrét esetben, illetve segítséggel tud szolgálni az egészségi problémák és a kezelésük módját illetően. A kiadó nem vállal felelősséget a könyvben szereplő bármely javaslat követése miatt esetlegesen bekövetkező bármilyen egészségi problémáért.

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Tartalom

Bevezető: A sokarcú policisztás ovárium szindróma

1. rész: Mi az a policisztás ovárium szindróma?

1. A szakállas nők cukorbetegsége

2. A PCOS spektruma: mi számít PCOS-nek, és mi nem

3. Kinél alakul ki PCOS?

2. rész: PCOS és a hormonok szerepe

4. Mit tudunk az elhízásról?

5. Inzulin – kapocs a PCOS és az elhízás között

6. Inzulin és hiperandrogenizmus

7. Inzulin, policisztás petefészek és anovuláció

8. Az inzulinrezisztencia alapjai

3. rész: Hogyan ne kezeljük a PCOS-t?

9. Gyógyszerek és műtéti eljárások

10. Alacsony kalóriatartalmú étrendek és edzés

4. rész: Hogyan kezeljük hatékonyan a PCOS-t?

11. Optimális étrend a PCOS kezelésére

12. Gyakorlati tanácsok és receptek PCOS-ben szenvedő nőknek

5. rész: Low-carb receptek

Irodalomjegyzék

Receptlista

Tárgymutató

Bevezető A sokarcú policisztás ovárium szindróma

Arról vagyok ismert, hogy segítek a nőknek teherbe esni. Az emberek gyakran célzottan azért keresnek fel, mert hallották a barátaiktól vagy kollégáiktól: „Légy óvatos! Csak akkor menj doktor Nadiához, ha valóban babát akarsz.” Meddőségtől szenvedő pároknál a terhesség valódi csodával ér fel! Több mint tizenöt éve dolgozom természetgyógyászként, és arra specializálódtam, hogy a policisztás ovárium szindrómában (PCOS) szenvedő nőknek segítsek megszüntetni a meddőségüket az étrendjük megváltoztatása által.

A PCOS a reprodukcióval kapcsolatos leggyakoribb betegség. A reproduktív korban lévő nők körülbelül 8–20%-át érinti világszerte az alkalmazott diagnosztikai kritériumok függvényében. A PCOS-sel diagnosztizált páciensek 40%-a terméketlenségben szenved; azon nők körében pedig, akik a meddőségi klinikákat azért keresik fel, mert menstruáció hiányában képtelenek teherbe esni, 90-95%-nál PCOS-t állapítanak meg.

A PCOS, a termékenység és az étrend iránti megszállott érdeklődésem azonban nem pusztán szakmai természetű, hanem személyes okokra is visszavezethető. Azt követően lettem természetgyógyász, hogy fiatal felnőttként irritábilisbél-szindróma (IBS) alakult ki nálam. A hagyományos módszerek nem tudtak segíteni, a természetgyógyászat azonban enyhülést hozott. 2004-ben szereztem diplomát a Kanadai Természetgyógyászati Egyetemen, majd ezt követően hazaköltöztem Mozambikba, bízva abban, hogy az Egészségügyi Minisztérium alkalmazásában dolgozhatok szegény közösségekben. Azt reméltem, hogy természetgyógyászati ismereteim mellett kitanulhatom a helyi hagyományos orvoslást. A mozambiki politika azonban igencsak komplikáltan működik, és nem egyszerű feladat állást szerezni egy minisztériumban. Számos helyen kopogtattam ugyan, de újra és újra elutasításokba ütköztem (amelyek időnként a legkevésbé sem voltak kedvesek).

Végül magához az egészségügyi miniszterhez kértem találkozót, és miután megnézte a diplomámat, illetve végighallgatta a történetemet, engedélyt adott rá, hogy magán-természetgyógyászként tevékenykedjem. Azt javasolta, költözzek Maputóba – Mozambik fővárosába, a szülővárosomba –, mert szerinte ott jó eséllyel boldogulhatok. Habár elcsüggesztett, hogy nem sikerült elérnem eredeti célomat, de mivel nem igazán volt más alternatívám, és a legkevésbé sem szerettem volna elhagyni Mozambikot, azt tettem, amit a miniszter ajánlott.

Kezdetben tartottam tőle, hogy nem tudok majd túl sokat segíteni másoknak. Meglepetésemre azonban hat hónapon belül megtelt a határidőnaplóm páciensekkel. Ahelyett viszont, hogy szegényeket és alultápláltakat kezeltem volna, gazdag és túlsúlyos kliensek kerestek fel. Ugyanazoktól a kórságoktól szenvedtek, ami Nyugaton oly gyakran megfigyelhető – az úgynevezett „civilizációs betegségektől”, ideértve többek közt a kettes típusú cukorbetegséget, a keringési zavarokat, a rákot és a metabolikus szindrómát (ez utóbbi több, egymással összefüggő anyagcserezavar együttes fennállását jelenti). Azért alakultak ki náluk a „nyugati” betegségek, mert táplálkozásukat a sztenderd amerikai étrend jellemezte, és tipikusan azért látogattak el hozzám, mert szerettek volna lefogyni.

Mozambik akkoriban a világ legszegényebb országának számított – itt volt a legmagasabb az alultápláltak aránya. Míg azonban vidéken éheztek, a városlakók a túltápláltsággal küzdöttek. A gyorséttermek – például a KFC és különféle pizzázók – ellepték a városokat, ahogy a Coca-Cola is mindenhol jelen volt. Orvosi gyakorlatom tehát már kezdetektől fogva a táplálkozásra, az étrendre és a fogyásra fókuszált.

Természetgyógyászati képzésem erre nem készített fel igazán, csak nagyon keveset tanultam a táplálkozásról – mivel azonban én voltam Maputo egyetlen természetgyógyásza, igyekeztem megtenni minden tőlem telhetőt. Képzettségem alapján és a józan észt követve különféle étrendeket állítottam össze a klienseimnek. A mozambikiak csodálatos és elnéző emberek – hajlandók voltak mindent kipróbálni, amit csak javasoltam nekik. Én kimondottan vézna voltam, ők pedig azt hitték, hogy az étrendemnek egészen biztosan köze van valamilyen módon cingár alkatomhoz.

Mostanra már tisztában vagyok vele, hogy az étrendem nem volt túlzottan egészséges, és a soványságom valószínűleg genetikai okokra vezethető vissza, valamint arra a tényre, hogy igencsak válogatós és rossz evő vagyok. Gyerekként utáltam a húst és a zöldségeket, ezért egész nap csak nassoltam. Édességen, gyümölcsön, kenyéren, cukorral teli lattén és Coca-Colán éltem. Amikor együtt ettünk a családommal, finomított gabonákat fogyasztottam egy kis öntettel, majd az egészet leöblítettem kólával, esetleg utána még betoltam egy kis gyümölcsöt. Éjszakára egy zsák cukorkát vittem magammal, reggel pedig lattéval és pirítóssal indítottam napot. Néhány órával később már teljesen levertnek éreztem magam, ezért gyümölcsöt vagy még egy kis édességet majszoltam. Mindig is azt hittem, hogy hipoglikémiás vagyok – vagyis alacsony a vércukrom –, ezért észszerű választásnak tűnt pár óránként édességgel kényeztetni magam. Fogalmam sem volt róla, hogy harminc éven belül metabolikus szindróma alakul ki ettől nálam. Talán ha ezzel tisztában lettem volna, időben rászokom a helyes táplálkozásra.

Mozambik ezen apró és összetartó közösségében az egyik első páciensem egy Charise nevű dél-afrikai nő volt, aki fogyni szeretett volna. Régóta rajongott az üdítőkért, és szeretett volna „méregteleníteni” egy kicsit, ezért olyan étrendet állítottam össze neki, amiről úgy véltem, segíthet. Néhány hónappal később Charise ismét felkeresett, de ekkor már a férjével, Johannal közösen. Mivel eddig csak négyszemközt találkoztunk, kicsit aggódtam, miért jönnek most mindketten. A találkozónkon azonban Johann bejelentette, hogy gyermeket várnak. Meghatottan elmesélte, hogy házasságuk első hat éve során Charise képtelen volt teherbe esni. Több alkalommal vettek részt in vitro megtermékenyítésen, más néven lombikbébi-programban, de ezek nem voltak sikeresek, és ők idővel elfogadták, hogy soha nem lesz saját gyermekük. Boldogan adoptáltak hát egyet, aki akkor már hétéves volt. „Csodával határos módon” viszont most első, saját biológiai gyermeküket várták. Johann meg volt győződve róla, hogy „méregtelenítő diétám” az oka az áldott állapotnak. Az előző három hónap során ugyanis Charise sikeresen alkalmazni kezdte azt a szigorú étrendet, amelynek részeként elhagyta az összes cukrot, még az „egészséges” cukorforrásokat is – például a gyümölcsöket és a gyümölcsleveket. Étrendje immáron sok fehérjét és egészséges zsírt – például kókuszolaj, avokádó, tojás, vaj, olívaolaj – tartalmazott. Annyira boldogok voltak a váratlan terhességtől, hogy eljöttek hozzám köszönetet mondani érte.

Charise később elvetélt, és elvesztette a gyermekét, de „csodálatos módon” ismét teherbe esett, és ekkor már életet is adott egy egészséges fiúnak. Johann szerette volna megérteni a rejtélyes kapcsolatot az innovatív étrend és Charise újonnan kialakult termékenysége között, de magam sem szolgálhattam magyarázattal. Karrierem kezdetén én sem értettem, Charise miként eshetett hirtelen teherbe – egyszerűen nem voltam tisztában az étrend és a termékenység közti szoros összefüggéssel. Gyakorlati szempontból ez nem is volt olyan lényeges: egyszerűen csak azt mondtam a pácienseknek, hogy némi fogyás és egy „méregtelenítő étrend” hozzásegítheti őket egy babához.

Nadia, Mozambik, 2005 (28 évesen)

Harmincéves koromra sikeres „dietetikusnak” számítottam Mozambikban. A városban mindenki ismerte „dr. Nadia” nevét, mivel már számtalan embernek segítettem a fogyásban és cukorbetegségük karbantartásában az előírt „alapétrenddel” és az időnként beiktatott „méregtelenítéssel”. Jómagam azonban egyáltalán nem követtem ezeket a tanácsaimat. Továbbra is faltam a cukorkákat, és ittam hozzá a kólát. 2008 végén azonban, amikor babát szerettünk volna a férjemmel, visszaütött az étrendem. Hízni kezdtem. Az egész életem során fennálló akném is rosszabbodott. Az orvosom biztosított róla, hogy vékony és egészséges vagyok, egészségi állapotom is elég jó ahhoz, hogy teherbe eshessek, csakhogy hónapról hónapra megjött a menstruációm. Minden ilyen alkalom után napokig tudtam volna bőgni, annyira lehangolt a kudarc. 2009 végére beismertem, hogy vélhetően meddő vagyok, ez pedig teljesen padlóra tett.

2010 elejére közel 14 kilót szedtem magamra, de a testtömegindexem (BMI) – az elhízás sztenderdizált mérési módszere – szerint továbbra is a normál tartományban volt a súlyom. A bőrömet elborították a pattanások, a hajam is hullani kezdett. A vérvizsgálatok kimutatták, hogy az androgének, vagyis a férfi nemi hormonok szintje magas a szervezetemben, az ultrahangos vizsgálat pedig számos cisztát talált a petefészkemben. Megszűnt a peteérésem, így képtelen voltam teherbe esni. Azt gyanítottam, hogy PCOS-em van, és ezt az orvosom is megerősítette. Mivel azonban vékonynak tűntem, az orvos nem foglalkozott a többi tünetemmel, egyszerűen csak klomifén-citrátot írt fel, ami egy peteérést elősegítő gyógyszer. Otthon vigasztalhatatlanul zokogtam. Csak arra tudtam gondolni, mennyire szerettünk volna gyermeket. Ráadásul úgy éreztem, hogy az orvosom nem erőltette meg magát túlságosan a diagnózis felállításával. A férjem biztosított róla, hogy együtt túl leszünk ezen az egészen, az önbizalma pedig erőt adott ahhoz, hogy a saját kezembe vegyem az irányítást.

Szakmai tapasztalatom alapján tisztában voltam vele, hogy a fogyás fokozhatja a termékenységet – számtalan páciensemmel fordult már elő, hogy étrendjük megváltoztatásával sikerült teherbe esniük. Úgy véltem, a súlyom nem lehet ok a terméketlenségemre, de ettől függetlenül belevágtam a legszigorúbb diétába. Ha ez kell ahhoz, hogy megfoganjak, akkor végigcsinálom. Egy extrém módon alacsony szénhidráttartalmú étrendet követtem – szinte már ketogénnek minősült, hisz tiltott volt a cukorka, a kóla és a kenyér is.

Az első hónapban 2,5 kilót adtam le. A pattanások eltűntek, a menstruációs ciklusom is normalizálódott, ugyanis beindult a peteérésem. A következő terhességi tesztem előtti éjszakán gyertyát gyújtottam a sikerünkért. Nyugodt voltam, és optimista. Elvégre semmi mást nem kértem, csak egy gyereket. Reggel megcsináltam a tesztet, és harminc másodpercnyi izgatott várakozás után a teszt… pozitív volt! Olyan hálát és megkönnyebbülést éreztem, hogy azonnal felhívtam a férjemet a munkahelyén. A hírtől ő is teljes extázisba jött. Habár ezt soha nem említette, utólag bevallotta, nagyon aggódott a fizikai és érzelmi állapotomért. A meddőség ugyanis rendkívüli módon megterheli az ember mindennapjait – kihatással van a munkára, a családi és közösségi életre egyaránt. Ráadásul komoly pénzügyi kiadásokkal is jár, ha az ember belevág a lombikprogramba vagy más eljárásokba – én is gondolkodtam ugyan a mesterséges megtermékenyítésen, de egyszerűen nem fért bele a költségvetésünkbe.

Habár sikerült teherbe esnem, még mindig nem voltam igazán tisztában a táplálkozás kulcsfontosságú szerepével. Elhagytam a low-carb, vagyis alacsony szénhidráttartalmú étrendemet, és visszatértem a cukorkafaláshoz, valamint a naponta többször beiktatott magas szénhidráttartalmú nassolnivalókhoz. Emiatt súlyos komplikációk alakultak ki nálam – többek közt magas vérnyomás és májkárosodás –, így végül a 38. héten császármetszéssel kellett világra hoznom a gyermekünket. Ekkor lett életünk része első lányom, a gyönyörű Zinzi.

Sajnálatos módon azonban továbbra is küzdöttem a magas vérnyomással, amihez még a szülés utáni depresszióm is társult. Az egyik előírt gyógyszerem, az amitriptilin hatóanyagú szer miatt 9 kilót híztam azon felül, ami a terhességem után maradt rajtam. Két évvel később kifakadt egy nagy petefészekcisztám, ezért sürgős műtétre volt szükség az eltávolításához. Továbbra is gyógyszert szedtem a magas vérnyomásomra, alvászavarok is kínoztak, ám mindezek ellenére szerettünk volna még egy gyereket.

Amikor ismét megpróbáltam teherbe esni, elölről kezdődött az egész tortúra. Az orvos megint klomifént írt fel, ekkor azonban a BMI-m alapján már a túlsúlyos kategóriába tartoztam, és sokkal pocsékabb általános állapotban voltam, mint az első terhességem során. Cukrot zabáltam, kólát ittam, és közben termékenységfokozó gyógyszert szedtem. Hat lehangoló hónappal később még mindig nem sikerült megfogannom. Folyamatosan bőgtem, és úgy éreztem, az a sorsom, hogy soha többé nem lehetek már terhes.

Egy idő után abbahagytam a termékenységfokozó gyógyszer szedését, és ellátogattam a barátomhoz, dr. Carolinához, aki nőgyógyászként dolgozott Mozambikban. Finomkodás nélkül közölte: „Persze, hogy nem esel teherbe még klomifén mellett sem, hiszen inzulinrezisztens vagy!” Addig a pillanatig fel sem ötlött bennem, hogy az inzulinrezisztencia bármilyen módon összefügghet a PCOS-sel. Csak sokkal később döbbentem rá, hogy az első terhességem során követett alacsony szénhidráttartalmú étrend csökkentette az inzulinszintemet, javítva ezáltal az inzulinérzékenységemet – ami a problémáim kiváltó okát enyhítette. Akkoriban csak azt tudtam, hogy dr. Carolinának igaza volt, és ez új reménnyel kecsegtetett. Metformint kaptam – egy olyan gyógyszert, amely fokozza az inzulinérzékenységet –, és a következő hónapban sikerült is teherbe esnem.

Ennél a terhességemnél is komoly komplikációk jelentkeztek, valószínűleg azért, mert továbbra sem követtem saját low-carb étrendemet. Azt követően azonban, hogy életet adtam gyönyörű második lányunknak, Zurinak, újra belevágtam a fent említett alacsony szénhidráttartalmú étrendbe. Néhány hónappal Zuri születését követően sikerült leadnom minden túlsúlyomat, leálltam a gyógyszereimmel, ráadásul még a bőröm is kitisztult, valamint elmúlt a PCOS többi tünete is. Az irritábilisbél-szindrómám, az étel utáni sóvárgásaim és hangulatingadozásaim is mind megszűntek. A szigorú low-carb étrend követése – kiegészítve az időszakos böjtöléssel – hatalmas változást hozott az életembe. Hat évvel később még mindig az alacsony szénhidráttartalmú diéta és az időszakos böjt kombinációját követem. Soha többé nem kellett gyógyszert szednem hiperglikémiára (magas vércukorszintre), magas vérnyomásra vagy depresszióra. Nincsenek többé PCOS-es és IBS-es tüneteim. Ez az életmód tökéletesen fenntarthatónak bizonyult számomra, és remélem, nálad is ez lesz a helyzet.

A Pateguana család, 2018. július, Toronto, Kanada

A Pateguana lányok, 2018. július, Toronto, Kanada

2013-ban a családommal visszaköltöztünk Kanadába, és három évvel később találkoztam dr. Jason Funggal egy orvosi konferencián. Már évek óta követtem a közösségi médiában a munkásságát, és tisztában voltam vele, hogy Megan Ramosszal közösen beindították az Intenzív Étrendszabályozás Programot (Intensive Dietary Management – IDM) Torontóban, közel a lakhelyemhez. Nem sokkal később dr. Fung felkért, hogy tapasztalataimat a csapata tagjaként kamatoztassam, és büszke vagyok rá, hogy még jelenleg is az IDM/Böjtmetódus (IDM/Fasting Method) Program részese lehetek. Rendkívül szerencsésnek érzem magam azért, hogy orvosi és tudományos szaktudásával dr. Fung hozzájárult ennek a könyvnek a létrejöttéhez.

Napjainkban is szenvedélyesen fáradozom azért, hogy étrendjük megváltoztatásával segítsek a nőknek teherbe esni, lefogyni, és visszaszerezni az irányítást az egészségük fölött. Saját utazásom, valamint pácienseim tapasztalatai alapján rendkívül sokat tanultam a táplálkozásról és a termékenységről, és szeretném veled is megosztani ezeket az ismereteket, hogy neked már ne kelljen átélned a terméketlenség agóniáját és fájdalmát. Olvass tovább, és sok szerencsét!

1. rész

Mi az a policisztás ovárium szindróma?

1. fejezet A szakállas nők cukorbetegsége

Habár a policisztás ovárium szindróma (PCOS) létezését csak a múlt században ismerték fel, valójában ősi betegség. Kezdetben nőgyógyászati érdekességnek tartották, manapság azonban a legelterjedtebb, fiatal nőket érintő endokrin rendellenességként van számon tartva, amelyben több szervrendszer is érintett.

Korai definíciók

Az ókori Görögországban a modern orvostudomány atyja, Hippokratész (i. e. 460–377) az alábbi definíciót használta a policisztás ovárium szindrómában szenvedőkre: „Olyan nők, akiknek a menstruációja három napnál rövidebb ideig tart, vagy nagyon csekély mértékű; a testfelépítésük robusztus; egészséges arcszínnel és férfias megjelenéssel bírnak; továbbá nem foglalkoznak a szüléssel, vagy nem képesek teherbe esni.” A PCOS ezen definíciója nem csupán az ókori Görögországban létezett, hanem világszerte számos ősi orvosi szövegben megtalálható.

Az ókori görög nőgyógyász, Epheszoszi Szóranosz (i. sz. 98–138) megfigyelte, hogy „ezen [nők] többsége nem menstruál; meglehetősen robusztus, szinte már férfias a testfelépítése; és képtelen megfoganni”. A reneszánsz korban a francia borbély, sebész és szülész Ambroise Paré (1510–1590) észrevette, hogy számos meddő nőre, akiknek rendszertelen a menstruációja, az alábbiak jellemzők: „Testes, férfias felépítésűek; orgánumuk erőteljes, szinte már férfias; ráadásul szakálluk is nő.” Viszonylag megbízható leírás egy olyan orvostól, aki olykor borotvál, máskor lábat amputál, néha pedig gyerekszülésnél segédkezik. Antonio Vallisneri (1661–1730) olasz tudós összekapcsolta ezeket a férfias jellemzőket és a petefészek abnormális formáját, amikor beszámolt olyan fiatal, házas, meddő földműves nőkről, akiknek a petefészke fényes, fehér felszínű és galambtojás méretű.

1921-ben Émile Charles Achard és Joseph Thiers francia orvosok egy olyan szindrómát írtak körül, amelynek tünetei a férfias jellemzők (akné, kopaszodás vagy hátrahúzódó hajvonal, fokozott arcszőr) és a kettes típusú cukorbetegség (amit akkoriban felnőttkori cukorbetegségnek neveztek). Végül 1928-ban további megfigyelt esetek szilárdították meg a kapcsolatot a manapság policisztás ovárium szindrómának nevezett betegség és a kettes típusú cukorbetegség között – ezen eseteket egy azóta már híressé vált, „A szakállas nők cukorbetegsége” című cikkben mutatta be egy Brown nevű orvos. A feltárt szindróma jellemzői között sorolta fel a rendszertelen menstruációt, a terméketlenséget, a férfias jellemzőket, valamint az elhízást és az azzal összefüggő kettes típusú cukorbetegséget.

A PCOS modern definíciójához képest az egyetlen tünet, amely a korábbi leírásokból kimaradt, a petefészekben található ciszták jelenléte – ez arra vezethető vissza, hogy a korabeli orvosoknak még nem álltak rendelkezésükre egyszerű, nem invazív (azaz „vágást” mellőző) képalkotó eljárások.

Modern kori diagnosztika és definíció

A PCOS modern korszakát dr. Irving Stein és dr. Michael Leventhal indította el 1935-ben. Ők hét olyan nő esetét mutatták be, akiknél az összes modern tünet megfigyelhető volt: férfias jegyek, rendszertelen menzesz és policisztás petefészek. Azáltal, hogy Stein és Leventhal kapcsolatot tártak fel a menstruáció elmaradása és a megnagyobbodott petefészek között, áttörést értek el a tünetek egyetlen szindrómába, a PCOS-be történő összevonásával. A ’30-as években még nehezen lehetett diagnosztizálni a megnagyobbodott cisztás petefészket. Stein és Leventhal ezt vagy közvetlen műtéti vizsgálattal (laparotómia), vagy egy azóta a múlt ködébe vesző röntgeneljárással hajtották végre – a pneumoröntgenográfia segítségével, melynek részeként bemetszést végeztek a hasfalon, hogy aztán levegőt és röntgensugarakat juttassanak be a megfelelő helyre. A megnagyobbodott petefészek árnyéka ennek során láthatóvá vált a felvételen. A hatásos antibiotikumok korát megelőzően azonban ez igencsak kockázatos eljárásnak számított.

Dr. Stein azt feltételezte, hogy egy addig még nem ismert hormonális egyensúlyzavar miatt keletkeznek ciszták a petefészekben, és úgy vélte, abból egy ék alakú terület műtéti úton történő eltávolításával visszafordítható a szindróma. Az élet őt igazolta, ez a durva műtéti beavatkozás ugyanis hatásosnak bizonyult. Mind a hét nő újra menstruálni kezdett, és ketten még teherbe is estek. A betegség jellegzetes tüneteinek meghatározását követően megnőtt az érdeklődés a policisztás ovárium szindróma tanulmányozása iránt, amire egyértelműen utal a szakirodalomban fellelhető PCOS-témájú cikkek számottevő növekedése is.

1.1. ábra: PCOS-sel kapcsolatos publikációk száma a szakirodalomban (MEDLINE)

Ezt követően Stein és Leventhal a fent említett ékrezekciót 75 nőbetegen végezte el – ezzel az esetek 90%-ában sikerült helyreállítani a menstruációs ciklust, és 65%-nál a termékenységet is. A szindróma definiálása, egyszersmind a hatékony kezelés felvázolása, akkora teljesítménynek minősült, hogy a betegség Stein–Leventhal-szindróma néven vált ismertté. A modern orvosi módszerek – különösképpen a klomifén-citrát gyógyszer – elérhetősége mellett azonban már nagyon ritkán alkalmazzák ezt a műtéti eljárást.

A ’60-as és ’70-es években a laborvizsgálatok fejlődése révén egyre könnyebben ki lehetett mutatni a PCOS-sel összefüggő hormonális elváltozásokat. A kutatók felismerték, hogy a férfi nemi hormonok – más néven androgének, melyek közül a legismertebb a tesztoszteron – okozzák a PCOS-es nők férfias megjelenését. A magas androgénszinttel összefüggő tünetek – mint például az akné, a férfiakra jellemző mintázatú kopaszodás, valamint az arcszőrzet – megjelenése gyakran egyértelműek voltak ugyan, ám ezen hormonok mérése nem olyan hatásos módszer a PCOS diagnosztizálásában, mint hinnénk. A betegségben szenvedő nőknél ugyanis az androgénszint csak kis mértékben emelkedik meg, ráadásul a nap és a menstruációs ciklus folyamán is folyamatosan ingadozik, ezért nehezen lehet felállítani a kór diagnózisát csupán egyetlen biokémiai elemzésre alapozva.

1.2. ábra: Egy normál és egy policisztás petefészek összehasonlítása

Az 1980-as évekre a valós idejű ultrahang egyre növekvő elérhetősége forradalmasította a PCOS diagnózisát, mivel immáron nem volt szükség laparotómiára a petefészek megnagyobbodásának megerősítéséhez. 1981-ben sztenderdizálták a policisztás petefészek ultrahangos megerősítésének eljárását, így a kutatók már könnyedén össze tudták hasonlítani az egyes eseteket. A további fejlesztések közé tartozott a transzvaginális ultrahang (melynek során a ultrahangos szondát a hüvelybe juttatják) feltalálása, amivel pontosabban meg lehetett állapítani a petefészekciszták jelenlétét, a szonda ugyanis közelebb kerülhetett az ováriumhoz. Ez a technológia felfedte, hogy egyébként teljesen egészséges nőknél is előfordulhatnak ciszták a petefészkükben. Sőt, a reproduktív korban lévő nők közel negyedénél megfigyelhető policisztás petefészek bármiféle tünet nélkül. Ezért rendkívül fontos különbséget tennünk az önállóan megfigyelhető policisztás petefészek jelenléte és a policisztás ovárium szindróma között.

A ’80-as években sikerült áttörést elérni a PCOS kiváltó okának megértése terén is. Kezdetben azt tartották, hogy magzatkorban az érintett nők túlzott mértékben voltak kitéve androgéneknek, végül ezt a hipotézist elvetették. A tanulmányok egyre nagyobb számban kapcsolták össze a PCOS-t és a hiperinzulinémiát – ez a kifejezés szó szerint azt jelenti, hogy „túl sok inzulin van a vérben” –, amely jellemzően inzulinrezisztencia esetén fordul elő. Mivel a PCOS-t még a ’80-as években is több, különféle néven emlegették – policisztás ovárium zavar, policisztás ováriumok szindrómája, funkcionális ovárium androgenizmus, hiperandrogén krónikus anovuláció, policisztás ovárium szindróma, ovárium diszmetabolikus szindróma, szklerózisos policisztás ovárium szindróma és így tovább –, a kutatók nem mindig voltak tisztában vele, hogy vajon ugyanarról a betegségről beszélnek-e éppen. A betegség megfelelő definiálásához és diagnosztizálásához előbb egységesíteni kellett az elnevezését.

1990-ben a Gyermekegészség- és -fejlődéskutató Intézet (National Institute of Child Health and Human Development – NICHD) konferenciájának résztvevői tették meg az első lépést ezen a téren, amikor is elfogadták az alábbi specifikus kritériumokat a betegség diagnosztizálásához:

1. Androgén hormonok magas szintjére utaló bizonyíték (tüneti vagy biokémiai).

2. Tartósan kimaradó vagy teljesen elmaradó ovulációs ciklusok.

Mivel ezek a tünetek nem PCOS-specifikusak voltak, előbb még ki kellett zárni más betegségeket is a körből. A Nemzeti Egészségvédelmi Intézetek (National Institutes of Health – NIH) által is elfogadott kritériumok azonban már így is hatalmas lépést jelentettek, mivel a megfelelő besorolás lehetővé tette az egyetemek és kutatók közti nemzetközi együttműködéseket. Érdekes módon nem tartozott a kritériumok közé a policisztás petefészekre utaló bizonyíték megléte, ami nyilvánvalóan problémát jelentett egy policisztás ovárium szindróma néven ismert betegség esetében.

1.3. ábra: A PCOS-t és az inzulinrezisztenciát összekapcsoló tudományos cikkek száma 1980 és 2011 között 1-ről 12 ezerre emelkedett

2003-ban egy második nemzetközi konferenciát is tartottak a PCOS-ről Rotterdamban (Hollandia). Itt két új jellemzővel egészítették ki a fenti kritériumokat. Elsőként a policisztás petefészek jelenléte is bekerült a jellemzők közé (csupán tizennégy évbe telt korrigálni ezt az apró hiányosságot!). Másrészt elfogadták, hogy a PCOS egy betegségspektrum, ahol előfordulhat, hogy nem minden tünet figyelhető meg valamennyi páciensnél. Azt is elfogadták, hogy egy pácienst akkor lehet PCOS-sel diagnosztizálni, ha a három kritériumból legalább kettő megfigyelhető nála. A frissített feltételeket – az úgynevezett rotterdami kritériumokat – 2004-ben publikálták:

1. Hiperandrogenizmus: szó szerint azt az állapotot jelenti, amikor túl sok androgén hormon található a szervezetben. A „hiper” előtag azt jelenti, ’túl sok’, míg az „-izmus” utótag jelentése: ’valaminek az állapota’.

2. Oligo-anovuláció: szó szerint a kevés, vagy teljesen hiányzó ovulációt, azaz peteérést jelenti. Az „oligo” előtag jelentése ’kevés’, az „a(n)” előtagé pedig ’valaminek a hiánya’.

3. Policisztás petefészek: szó szerint azt jelenti, hogy több ciszta is található a petefészekben. A „poli” előtag azt jelenti: ’több’.

1.4. ábra: Diagnosztikai kritériumok

2006-ban az Androgéntöbblet és PCOS Társaság (Androgen Excess and PCOS Society – AES) azt javasolta, hogy a hiperandrogenizmust a PCOS fő klinikai és biokémiai ismérvének kellene tekinteni. Meglátásuk szerint hiperandrogenizmusra utaló bizonyítékok hiányában az adott személynél nem állapítható meg a PCOS diagnózisa. Az AES ajánlása – miszerint a hiperandrogenizmus legyen a PCOS diagnózisának szükséges feltétele – hatására a kutatók és az orvosok a betegség kiváltó okaira kezdtek fókuszálni ahelyett, hogy pusztán a policisztás petefészek jelenlétére vagy hiányára támaszkodtak volna.

Napjainkban az eredeti, az NIH-hoz köthető kritériumokat ritkán használják. 2012-ben a NIH Szakértői Testülete azt javasolta, hogy a diagnosztizálás során a rotterdami kritériumok kerüljenek alkalmazásra. Az ehhez nagymértékben hasonlító 2006-os AES-ajánlásokat szintén széles körben alkalmazzák.

1.1. táblázat: A policisztás ovárium szindróma diagnózisának kritériumai

NIH/NICHDa, 1992

ESHRE/ASRMb (rotterdami kritériumok), 2004

Androgen Excess Society, 2006

Egyéb androgéntöbblettel járó vagy kapcsolódó más kóreredetek kizárása.

Az alábbiak mindegyikét magában foglalja:

• Klinikai és/vagy biokémiai hiperandrogenizmus

• Menstruációs diszfunkció

Egyéb androgéntöbblettel járó vagy kapcsolódó más kóreredetek kizárása.

Az alábbiak közül bármelyik kettőt magában foglalja:

• Klinikai és/vagy biokémiai hiperandrogenizmus

• Oligoovuláció vagy anovuláció Policisztás petefészek

Egyéb androgéntöbblettel járó vagy kapcsolódó más kóreredetek kizárása.

Az alábbiak mindegyikét magában foglalja:

• Klinikai és/vagy biokémiai hiperandrogenizmus

• Petefészek diszfunkció és/vagy policisztás petefészek

a National Institutes of Health / National Institute of Child Health and Human Development
b European Society for Human Reproduction and Embryology / American Society for Reproductive Medicine

Fontos megjegyezni, hogy bár az elhízás, az inzulinrezisztencia és a kettes típusú cukorbetegség gyakran figyelhető meg a PCOS-sel együttesen, ezek nem képezik a diagnosztikai kritériumok részét.

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Inconsolata – SIL Open Font License
Lora – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Roboto Condensed – Apache License 2.0