A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
Marcel Proust: Les soixante-quinze feuillets et autres manuscrits inédits
Éditions Gallimard, Paris, 2021

Sajtó alá rendezte Nathalie Mauriac Dyer
Az előszót írta Jean-Yves Tadié

A fordítást szakmailag ellenőrizte és az eredetivel egybevetette
Horváth Ágnes

Copyright © 2021 Éditions Gallimard
Hungarian translation © 2023 Forgách András
Magyar kiadás © 2023 Jelenkor Kiadó, Budapest
A Jelenkor Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Borítóterv © Váraljai Viktória

Cet ouvrage, publié dans le cadre du Programme d’aide
à la publication (P.A.P.) Kosztolányi, a bénéficié du soutien
de l’Institut français en Hongrie.

Ez a mű a Magyarországi Francia Intézet támogatásával
a Kosztolányi Könyvtámogatási Program (P.A.P.) keretében jelent meg.

ISBN 978 963 518 148 3

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert.

Felelős kiadó Nagy Boglárka
Felelős szerkesztő Nagy Boglárka
A szöveget gondozta Ruttkay Helga
Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

1949-ben Suzy Mante-Proust Bernard de Fallois-t bízta meg annak a kéziratanyagnak a rendezésével, amelyet 1935-ben kapott édesapjától, dr. Robert Prousttól, aki Marcel Proust öccse volt, s a kéziratot Proust 1922-ben bekövetkezett halálakor örökölte.

Bernard de Fallois ebből az anyagból két kötetet jelentetett meg (Jean Santeuil, 1952; Contre Sainte-Beuve, 19541), majd az egész anyagot egy szakdolgozatban készült feldolgozni, mielőtt félbehagyta. Halála után otthonában Proust-archívumot találtak – ebben a kötetben „Fallois-archívum” néven szerepel –, nem utolsósorban a „hetvenöt kéziratlap”-ot, Az eltűnt idő nyomában legősibb kéziratát, amelynek létezéséről maga Bernard de Fallois tett először említést a Contre Sainte-Beuve kiadásának előszavában.2

A „hetvenöt kéziratlap”, ez a Proust-gyöngyszem, a Bibliothèque nationale de France3 gyűjteményébe került.

A szent pillanat

Íme, itt van, az oly sokáig rejtőző, oly sokáig várt és legendássá lett hetvenöt kéziratlap! Michelet a Le Peuple-ben4 fájlalja, hogy a zseni kitörli műve születésének nyomait: „Ritkán őrzik meg az előkészítő piszkozatokat.”5 A történész a fogantatás egyedülálló pillanatát szeretné megragadni, a „szent pillanatot”, amikor a nagy mű először tört föl az alkotóból. Itt most ehhez a „szent pillanathoz” közeledünk. A születőben levő könyv ezen oldalainak egyik nagy érdeme, hogy ezek íródtak először, habár legutoljára érkeztek el hozzánk. Amikor a Pléiade szerkesztői és az ITEM-CNRS6 kutatói a prousti szöveget tárgyi rétegei, az egymásra következő nyomok segítségével igyekeztek elhelyezni az időben, még hiányzott ez az első fázis. Mint amikor a régészek a gótikus katedrális alatt egy kis Meroving-kori vagy román templom után kutatnak.

A Jean Santeuil és a Contre Sainte-Beuve első kiadója már említést tett a kézirat létezéséről. Talán a „megírt lapok” jegyzékére utalt, amelyet Proust az 1908-ban használt első noteszába írt, amelyben történetkezdeményeket vázolt fel, de a lista nem fedi pontosan a kéziratlapok tartalmát. Azoknak csak egy fázisát tartalmazza. 1907 végén járunk, vagy 1908 első félévében. 1899 óta, amikor végleg félretette a Jean Santeuil-t, Proust nem próbálkozott a regény műfajával. Azután a terméketlenség időszaka következett. Egészen 1905-ig kizárólag két Ruskin-fordítás és azok előszava foglalkoztatta. Anyja halála után jött egy terméketlen év (habár barátja, René Peter az Egy évad Marcel Prousttal című művében állítja, hogy 1906 őszén folyamatosan látta írni Versailles-ban), amikor is megjelent Ruskintól a Szezámok és liliomok és Proustnak egy cikke a Velence köveiről. Velencével, „a boldogságtemetővel”, e kéziratlapokon is találkozunk.7

1907-ben egy rendkívüli cikkben fejti ki az Ödipusz-komplexusról szóló felfogását, „Egy apagyilkos fiúi érzései” címmel, egy másikban „egy nagymama haláláról” ír, majd következik az „Úti benyomások automobilon”, csupa olyan szöveg, amelyekben a teoretikus gondolatok önéletrajzi elemekkel keverednek, valamint akad néhány jegyzet az olvasmányairól. Mindezek a témák a későbbi műben is megtalálhatók, de önmagukban nem lettek volna elégségesek ahhoz, hogy a szerzőjük nevét közismertté tegyék. Majd hirtelen, 1907 végén vagy 1908 elején újra megnyílnak a regényírás kapui. Legyezőként kitáruló utak, melyeket előbb elhagy, aztán végigmegy rajtuk. Az ötletek és a témák jönnek és mennek, mint látogatóba érkező különös kísértetek.

Mert Proust még legalább kétszer nekilát, mielőtt megírná még csak nem is Az eltűnt idő nyomában-t, hanem a „Combray”-t, annak is a két oldalát és egy tengerparti nyaralást, s csak jóval később tud majd elmesélni egy velencei utazást. Mi volt abban a hetvenöt oldalban olyan jó, hogy meg kellett írnia, olyan rossz, hogy el kelljen dobnia? Mint azok a számítógépes programok, amelyeket alighogy használni kezdünk, megsemmisítik önmagukat? Vajon a töredékes forma teszi, ami őt még mindig túlságosan is emlékezteti az Örömök és napok lapjaira?8 Vajon már akkor rátalált a cselekményre, amely nem lehetett más, csakis egy hivatás története? De tényleg, mit meséljen el? Miféle emlékeket? Miféle szereplők történetét? A később eltűnő öccsöt? A családi életet egy vidéki házban, nem Illiers-ben, hanem Auteuil-ben? A szellemi hazája két oldalának a történetét? A vidéki vagy a párizsi nemesekét? A tengerparti fiatal lányokét? Hol a szerelem? Hol Szodoma és Gomorra? És mindenekelőtt, hol az önkéntelen emlékezet? Utószavában Nathalie Mauriac majd válaszol ezekre a kérdésekre. A regény ugyanis igazából attól kezdve létezik, amikor Proust az önkéntelen emlékezést nemcsak hogy a könyv fő lélektani eseményévé, de az elbeszélés szervezőelvévé teszi, attól a naptól fogva, amikor elképzelte, megírja azt, hogy egész Combray egy csésze teából jött elő.

Proust maga írta le azokat a jeleneteket, amikor elfordul egy látványtól, egy arctól, egy benyomástól, pedig el lehetett volna, el kellett volna mélyítenie: a martinville-i harangtornyokat, a három fát Hudimesnilben, a balbeci tejeslányt. Az életében ugyanúgy elhagyta szerelmeit, mint a szövegeket, először Reynaldo Hahnt, végül Henri Rochat-t, örök vázlatok, örök piszkozatok egy szeretetre méltó emberről, akivel soha nem találkozott. Bemutatni egy kiadatlan művet olyan, mint elbeszélni egy elhagyott ember, egy elhagyott regény történetét, amilyen Balzac műve, Az elhagyott asszony, vagy Baudelaire verse, a Találkozás egy ismeretlennel. Proustban elképesztően nyughatatlan szellem és szív lakozik, ő az írott szöveg Cherubinója vagy Don Juanja.

Ám a Pénelopéja lett. Kiadatlan írásokat bemutatni olyan, mint sorozatos feltámadások történetét elmesélni. Félreteszik, szétszedik, újraírják, éjjel és nappal, ezek a szövegek mindig visszatérnek. Ez a visszatérés újrakezdés és egyben meghaladás, Erlebnis. Proust ezt nem végezte el a Jean Santeuil-nél, ami aztán sok időbe és sok meghiúsult próbálkozásba került a Swannék oldala esetében. Ezeknek a kéziratlapoknak egyébként nincs címük. Vannak regényírók, akik a címmel kezdik és azután írják meg a könyvet; Balzac például meg nem írt könyvek egész címjegyzékét hagyta hátra. Márpedig a cím egységet teremt, a cím hajtóerő, ideál, majd csak utána lesz a dicsőség egyik hordozója. Ha nincs cím, nem lesz könyv se, csak árnyék, szétszedett bábu. Nem ismeritek föl benne, Horatiusszal szólván, Orpheus szétszakadt tagjait, Disiecti membra poetae.9

A „déjà-lu”10 élmény ezúttal nagyon igazságtalan: annak köszönhető, hogy az utoljára olvasott szöveg íródott először. A kiadatlan művek kedvelőjének paradoxona: azt keresi, amit a szerző eldobott, azt csodálja, amit áthúzott, kidobott, átírt, mert az más. Az, hogy más, az újdonság lesz, egy új Proust, ami a legrégibb. Az ember azt reméli, hogy megtalálja a titkot, a mű titkát, a szőnyeg mintájában, az Aspern-papírokban.11 A kéziratok csodája az, hogy lehetővé teszik ezt a gyermekkorhoz való visszatérést, ami a való életben lehetetlen. Csak a művészeti alkotásokban, és különösen a filmművészetben jelenhet meg egy gyermek flashbackben, és csak azután, hogy már felnőtt. Fordítsuk meg a jól ismert képet, miszerint törpék vagyunk, akik óriások vállán ülünk. Az óriás itt egy törpe vállára ült, aki saját maga.

A gyermekkori emlékek és a gyász végtelen áradását még nem fékezi semmi, szakadatlanul ömlik. Az ok egyszerű: ez a végtelen monológ vallomás, önéletrajz, még nem a regény. Ebbe fogott bele Proust 1907 végén. Erről egy döntő tény tanúskodik: a szerző a család valódi keresztneveit használja. A nagymama neve Adèle (Berncastell-Weil), az anya Jeanne (Weil-Proust), az elbeszélő Marcel. A nagymama, az anya: Proust mindig akkor a legmeghatóbb, ha róluk beszél. A túl sietős vagy megtagadott csók mögött megbúvó, a felnőttétől annyira különböző gyermeki szenvedés kifejezése itt szinte elviselhetetlen dimenziót ölt; hiszen sok gyermek beérné azzal, ha szüleit ott tudja a közelben, a kertben, az ebédlőben. A tengerparti szövegekben, akárcsak az arisztokráciáról szóló részekben az elismerés utáni eszeveszett sóvárgás tükröződik. Mi történt a kis Marcellal, miféle igazságtalanság vagy sorscsapás miatt szenvedett ennyire?

Egy kisgyermek sír Auteuil-ben. Ezt a nyitott sebet fokozatosan elfedi az irodalom, előbb a Contre Sainte-Beuve lapjain, majd a Swann egymást követő fázisaiban. Nathalie Mauriac Dyer mesteri tanulmánya végigköveti az alkotói folyamatot, a kéziratlapoktól kezdve a folytatásokig, ahogy csápokként nyúlnak át a következő füzetekbe. Egyre csak rakódnak egymásra, hogy súlyuk befedje a sebet. A hosszú mondat gubancai elfedik a panaszt. Az önéletrajzi indítás után Proust a kritikai esszéhez fordul. Az esszé után, még mindig elégedetlenül, belekezd a regényébe. Ennek a hetvenöt (vagy hetvenhat) kéziratlapnak az utolsó mondata és a paródiák után tör föl belőle a Contre Sainte-Beuve ötlete, vagyis a Mamával a Sainte-Beuve-ről folytatott beszélgetés gondolata. Hogy ily módon fel tudja támasztani az anyját, az egyúttal a tőle való elválás eszköze. Csak ha ez sikerül, akkor foghat Proust ténylegesen a regényébe.

A regénytechnika választása ad a prousti monológnak formát, határokat, eljárásmódokat, sűrűséget és még szemérmet is, amivel 1908 elején még nem rendelkezett. Viszont ezért támadt az a benyomásunk, hogy jobban értjük a művet, és hogy mindenre magyarázatot kapunk, ami eddig rejtve volt. A megjelent regényben is maradhatott volna több ezekből. Itt mindent tudunk, és egyfajta szemérmetlenséget is kiérzünk belőle. De a zseni azokból az áldozatokból táplálkozik, amelyeket a tehetség nem hoz meg. Egy kisgyermek sír Combray-ban, és ebből remekmű születik.

Jean-Yves Tadié

A kézirat

Amikor Bernard de Fallois otthonában felfedezték a „hetvenöt kéziratlap”-ot – egészen pontosan: hetvenhat írott oldalt –, egy szabványméretű, bordó kartonpapírból készült mappában találták meg, amelyen a „3. dosszié” címke szerepelt az ő kézírásával, mely címke egy korábbi feliratot takart.

A kéziratlapok öt részre voltak elosztva, ezeket Fallois „Combray-i esték”, „Villeboni oldal”, „Fiatal lányok”, „Nemesi nevek” és „Velence” feliratú mappákba helyezte, a lapok elé beiktatott betétoldalon található címekkel. A „Villeboni oldal” kivételével a tartalom rövid összefoglalása különálló lapokon csatolva, szintén Fallois kézírásával. Ezeket a címeket a jelen kiadásban csak részben tartottuk meg (lásd alább).

Sok lap sérült volt: szakadt külső szélek (f. 70, 83), ragasztómaradvány egy másik lapról (f. 83), rögtönzött javítások (ragtapasz az 53v fólión), különböző foltok; a 84. fólió alsó részét kivágták, feltehetően Proust.

A „hetvenöt kéziratlap” 43 kettős kéziratlapból (másképpen dupla kéziratlapból), azaz 86 kéziratlapból, avagy 172 oldalból áll, vonalazatlan, vízjel nélküli, 360 × 230 mm-es, velin papíron. Ez egy közepes formátum, mivel a kéziratlapok hajtogatása szabálytalan. 76 oldalt Proust tintával írt, ebből hármat a hátoldalon (f. 41v, 83v, 85v). Körülbelül tíz kivételével a lapok tele vannak írva, nincs rajtuk margó. A szerző nem használ oldalszámozást. Van néhány rajz: kis absztrakt vázlatok (f. 36), női profil (f. 39), templom (f. 43).

A „hetvenöt kéziratlap” kézirata jelenleg a Manuscrits de la Bibliothèque nationale de France gyűjteményében található, NAF 29020 jelzet alatt.

Jegyzet a jelen kiadáshoz

A szöveg véglegesítésének alapelvei

A „hetvenöt kéziratlap”12 a téli hónapoktól az 1908 őszéig tartó időszakban keletkezett; előkészítésük már 1907 végén megkezdődhetett. Mivel nem tudjuk, hogy Marcel Proust hogyan rendszerezte ezeket az oldalakat, Az eltűnt idő nyomában szövegének megfelelő sorrendben közöljük őket, mely az a sorrend, amelyben megtaláltuk.

A „fejezetek” címei nem Prousttól valók. Ezek csak utalnak a tartalomra, és az olvasó számára ismerős hivatkozást nyújtanak.

Az átíráskor elhagytuk a törléseket, lehetővé téve a gördülékeny olvasást. A szöveg véglegesítése során követett elvek az alábbiak.

A kézirat teljes, azaz oldalról oldalra hűen követtük az eredeti topográfiáját, és a Proust összes törlését és betoldását helyreállító betűhív átírás letölthető a www.gallimard.fr honlapról, és összehasonlítható a „hetvenöt kéziratlap” fakszimiléjével, amint elérhető lesz a gallica.fr honlapon.

Ez az átírás szolgált a jelen átírás alapjául. Mindkettőt Bertrand Marchal lektorálta.

Jelen átírást dokumentumok követik (Marcel Proust egyéb kéziratai), amelyek megvilágítják a „hetvenöt kéziratlap” keletkezését és Az eltűnt idő nyomában regényciklusában elfoglalt helyét. Ezek a dokumentumok a BNF Proust-gyűjteményéből, valamint a Fallois-archívumból származnak.

Proust kézírásos piszkozatai számos javítást és betoldást tartalmaznak. Az alábbi egyszerűsített átírásban a betoldásokat átemeltük a szövegbe, a törlések viszont nincsenek jelezve, kivéve, ha jelentős szövegrészről van szó, melyet vagy lábjegyzetben, vagy a kézirat átírásában, vagy a kritikai jegyzetekben jelzünk.

Mivel Proust nagyon gyorsan írt, néha kifelejtett bizonyos szavakat, vagy nem fordított gondot az egymást követő változatok összehangolására. Ahol a mondat helyessége és érthetősége miatt szükséges volt, ott elvégeztünk néhány javítást (lásd a végleges szövegre vonatkozó lábjegyzeteket). Ahol a sérült kézirat hiányos, szögletes zárójelbe tettük a helyreállított részeket; a helyreállítás ilyenkor azonban önkényes.

Proust nem mindig jelezte egyértelműen, hogy bizonyos kiegészítéseket hova kell beilleszteni: nekünk kellett döntenünk.

A kézirat központozása nagyon visszafogott és néha helytelen: az olvasás gördülékenysége érdekében javítottuk, kivéve a párbeszédeket, ahol a központozás a beszélt nyelv stílusát szolgálja, és kivéve azokat az eseteket, ahol a változtatás megnehezítette volna az értelmezést. A helyesírást szükség szerint javítottuk, és a tipográfiai megjelenítést (rövidítések, címek) egységesítettük. Amennyire csak lehetett, tiszteletben tartottuk a bekezdéseket.

A kéziratnak ez a „csinosítása” nem fedi el befejezetlen jellegét. Néha az írás in medias res megszakad: ezeket a helyeket rövid szerkesztői megjegyzés jelzi szögletes zárójelben. A különböző alkalmakkor írt oldalak közötti ellentmondásokkal nem mindig foglalkoztunk: benne hagytuk az ismétléseket. Ha ugyanannak a szövegnek több változata követi egymást, akkor a legvalószínűbb keletkezési sorrendben adjuk meg őket, a legrégebbi változatot először.

Rövidítések és jelzések

f.

–

elülső kéziratoldal (folio)

NAF

–

Nouvelles Acquisitions Françaises (amelyet a sorozatszám követ) [A Francia Nemzeti Könyvtár kézirattárának Új Francia Szerzeményei, Bibliothèque nationale de France]

v

–

hátoldal (verso)

[ ]

–

szerkesztői beavatkozás

< >

–

húzás utáni hozzátoldás

{ }

–

hiátus a kéziratban

*

–

feltételezett olvasat

//

–

átmenet a következő fólióhoz

/

–

sorváltás

1 Magyarul Álmok, szobák, nappalok címen jelent meg Lóránt Zsuzsa fordításában (Filum Kiadó, é. n.).

2 Gallimard, 14. o.

3 A továbbiakban BNF.

4 Jules Michelet: Le peuple (1846).

5 Le Peuple, 5. kiadás, 255. o.

6 Institut de textes et de manuscrits modernes [Modern Szövegek és Kéziratok Intézete] – Centre national de la recherche scientifique [Francia Nemzeti Tudományos Kutatási Központ].

7 Az anyjára való rejtélyes utalás szerepel egy 1906. június eleji, Lucien Daudet-nak írt levelében, itt azt mondja, hogy „elkezdtem valamit, ami semmi másról nem szól, csak róla” (Corr., VI., 100. o.).

8 Néhány részlete magyarul is olvasható Szatmári Zsófia fordításában:
https://1749.hu/szepirodalom/proza/marcel-proust-oromok-es-napok-reszlet.html

9 „A költő szétszórt tagjai”, Horatius, Szatírák, I. köt., IV. 61. sor.

10 Szójáték a déjà vu kifejezéssel: „már olvastam” (a fordító jegyzete).

11 Henry James, A szőnyeg mintája, Az Aspern-papírok (Holmi, 2004. szeptember, Szabó Szilárd fordítása, Magyar Elektronikus Könyvtár, Udvarhelyi Hanna fordítása).

12 Megőrizzük a „hetvenöt kéziratlap” elnevezést, amellyel Bernard de Fallois 1954-ben az olvasóközönség tudomására hozta létezését. Ezzel szemben Proust hetvenhatról írt.

Tartalom

A szent pillanat

A kézirat

Jegyzet a jelen kiadáshoz

A hetvenöt kéziratlap

Egy este vidéken

Villebon oldalán és Meséglise oldalán

Tengerparti nyaralás

Fiatal lányok

Nemesi nevek

Velence

Marcel Proust egyéb kéziratai

I. „A Belle-Île-kézirat”

II. „Az ebédnél sok más újítás is volt…”

III. „Már régóta biztosan nem szerettem úgy az anyámat…”

IV. „Van egy breton legenda, amely szerint…”

V. „A női ártatlanságnak és erénynek is megvan a maga költészete…”

VI. „Valahányszor olyan helyzetbe kerülök…”

VII. „Mindennap kevesebb jelentőséget tulajdonítok az értelemnek”

VIII. 3. füzet

IX. 2. füzet

X. „Gyere már be végre, Octavie <Bathilde>”

XI. 1. füzet

XII. 4. füzet

XIII. 12. füzet

XIV. 64. füzet

XV. 69. füzet

XVI. 65. füzet

XVII. A „Tájnevek: a táj” gépiratának kézírásos oldalai

Utószó, kronológia, jegyzetek

Utószó

Kronológia

Jegyzetek

Függelék

Bibliográfia

Konkordanciatáblázat

Köszönetnyilvánítás

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Libre Caslon Text – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Petrona – SIL Open Font License