Fordította

Blaschtik Éva

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Esther Kinsky: Weiter Sehen

Suhrkamp Verlag GmbH, Berlin, 2023

Copyright © Suhrkamp Verlag GmbH, Berlin, 2023

Magyar kiadás © Jelenkor Kiadó, Budapest, 2025

Hungarian translation © Blaschtik Éva, 2025

Minden jog fenntartva

Borítófotók: képkocka © Getty Images/imagoRB;
épület © Esther Kinsky

There is something important in people,

something that’s dying – the senses, a universal thing.

We can’t agree on politics, but maybe we can agree on senses.

We are dying of sadness. The whole world is

dying of sadness. We are the enemy.

John Cassavetes

I Előjáték

I spy, I spy with my little eye…
Látom, amit te nem látsz.

Sok évvel ezelőtt egy norvég fjord partján ültem a padon, messze, fönn északon. Drámai táj volt: sziklás hegyek, sötétlő víz, hébe-hóba széltől fodrozott. A tavaszelő halvány napjától olvadozott a hó. A vasárnap déli, nem remélt fényben számos sétáló indult kirándulni a közeli egyetemi városból. A pad mögött futó ösvényen vonultak, a hó maradéka meg-megcsikordult a talpuk alatt, nyugodt hangon beszélgettek, volt, aki nevetett is halkan. Valami ünnepélyesség járta át a sétamenetet, és hirtelen elképzeltem, hogy Carl Theodor Dreyer egyik filmjének ülök háttal anélkül, hogy megfordulnék.

Egy asszony telepedett mellém a padra. Ugyanúgy nem tűnt norvégnak, ahogyan szerintem én sem. Kicsi volt, és gömbölyded, s az emlékeim szerint lógázta a lábát. Egy darabig mindketten a sötétlő fjordot néztük, majd megkérdezte tőlem angolul, hogy honnét jöttem. Ő maga néhány évvel azelőtt a hazájában, Jugoszláviában dúló háború elől menekült el, és hosszas keresgélés után a közeli városban talált munkát. Mesélt a háborúról, meg arról a vidékről, ahonnét származott: a sík tájról Szerbia északi részén, és egy városról a magyar határon. Leírta a folyót, a nagy kukoricaföldeket és a városokat meg a falvakat, amelyeket mintha vonalzóval rajzoltak volna meg: valamennyi út nyílegyenesen futott dél felől északnak, vagy kelet felől nyugatnak, és mivel nagy, lapos vidék volt, sok helyütt az utca egyik végétől a másikig el lehetett látni, sőt még messzebb, egészen a horizontig. Miközben a kora tavaszi rövid, norvég nap a vége felé közeledett, az asszony pedig vacogni kezdett, tovább ecsetelte déli, poros szülőföldjének az itteni környezetben szinte elképzelhetetlennek és már-már mesebelinek tűnő laposságát és tágasságát, végül pedig megemlítette, hogy ott, az egykor Magyarországhoz tartozó, és a Magyarország és Jugoszlávia között létesített határ megvonása után is még a magyar főváros felé néző vidéken úgy tartották: elég csak fölállni egy tökre, hogy ellássunk Budapestig. Ezt képzeld el, mondta dideregve, ezt képzeld el: fölállva egy tökre ilyen messze láthattunk. Mindig messzebb.

II

It is seeing which establishes our place
in the surrounding world.
John Berger, Ways of Seeing

Hová nézzen a tekintet?

Látáskor két dolog fontos: hogy mit látunk, és miként látjuk. A messzebb látás kérdésében most csak a mikéntről lesz szó. A miként esetében az a hely a lényeg, amelyet látás közben elfoglalunk. A szemszög és a dolgokhoz, képekhez, a történéshez, a közelséghez és távolsághoz, a messziséghez való distancia. A messziség több, mint a távolság: az, amit az ember megenged mint lehetőséget. Egyaránt vonatkozik ez táj, terep, emberek és művészet látására. A múlt században nem volt még egy olyan hely, amely fontosabb lett volna a látás mikéntje szempontjából, a magunknak látás közben kijelölt vagy elfoglalt hely tudatosításának szempontjából, mint a mozi – úgy is, mint tér. Ez a tér, amely csaknem száz évig jelentőséggel és érvénnyel bírt, az utóbbi években egyre jobban bezárul. A sötétből a film által létrehozott messziségre vetett tekintet beszűkül a látó-tér fogyatkozásával. A térrel összekötött kollektív tapasztalat és ezen tapasztalati lehetőségek megléte fölötti többé-kevésbé kifejezett öröm fogyatkozik, és ez olyan veszteség, amit, akár siratjuk, akár nem, le kell írnunk, és el kell gondolkodnunk rajta. A mozi egy egész évszázad helyszíne volt. Ma viszont megoszlanak a vélemények a viszonyunkról ehhez a helyhez. Minek a mozi? Filmek más formátumokban is rendelkezésünkre állnak, a nézőtér fekete dobozát, amely a kereteit alkotta, már csak kevesen érzik a látás szükséges helyének, sőt, a moziban kapott filmélményt néha az elitista címkével intézik el. Mintha már csak a mi lenne fontos. És a miként többé már nem.

A történések perifériájára szorulása ellenére a mozi egyfajta mitikus vonással rendelkezik a látás helyeként. Minél jobban elharapódzik minden tapasztalat priváttá válása, annál meseszerűbbnek tűnik az a hely, ahol a látásélmény kollektív volt, ahol a szellemesség, az ijedtség, az elszörnyedés és a megkönnyebbülés közösségi kifejezést nyert anélkül, hogy az anonimitás sérült volna a sötét térben. Aki már soha többé nem megy moziba, az is ismeri valamelyest e tapasztalat különlegességét, a helyét, a belépést a sötétbe, ahonnét néztünk, a látásnak parancs nélkül is követett szabályát: „Minden tekintet nézzen egy irányba”, abba az irányba, amit a nézők számára láthatatlan mozigépész uralt.

A látás olyan készség, amelyet elsajátítunk. Olyan képesség, amely lassan tudatosul bennünk. Ha akarjuk. A kezdet azonban mindig a keretezett tekintet. A bentből a kintbe, az ablakból, amelynek kivágása a kitekintő számára megszabja a világot. Aztán a különbség fölfedezése a dolgok ablakból feltáruló látványa és ugyanazon dolgok kinti valója között, a keretezetlen világtól körülvéve, amikor a szem már maga is a világ része. A gyermeki pillantás az ablakon át a zúzmarás, ködös világba ígéretként és titokként rögzül az emlékezetben, a rápillantás ugyanerre az elvadult, zúzmarás terepre a kert útjáról vagy a járda széléről összezavar, és a téli reggel a saját közérzet emlékeként rögzül, a még felmérendő világ különösségeként. A téli reggel mint első film: különböző látószögek és nézésirányok montázsa. Felkeresni a ház egyes ablakait a kint megváltozását figyelve a kivágásokban, amelyeket csak a néző szem tudott olvasni és elbeszéléssel kitölteni, miközben az ablakok odakint, keretezésükről lemondva, tájékozódási fogódzókká váltak, amelyek segítségével a szemhez tartozó én meghatározhatja a saját helyzetét ebben a kintben. Odakint állva a világban szétnéztünk, ameddig a fogódzót kereső szemünk csak bírt, odabent, az ablaknál állva azonban egy bekeretezett töredékre tekintettünk, amelynek abszolút jelentőséget tulajdoníthattunk, vagy azt elvitathattuk.

Később: a távcső. Egy másik keretadó, a manipulált távolságokkal elért metamorfózisok új varázsa. Közelhozott távolság, ami ebben a keretben idegen országgá vált, fikcióvá, teljesen kibontva abból, ami körülvette: a folyó túlsó oldala, amelyet a kinti életben csak a folyón valamivel lejjebb átívelő hídon lehetett megközelíteni, a távcsőnek köszönhetően elérhetővé vált a tekintet számára, és olyan képzetekkel lehetett megtölteni, amelyeknek semmi közük nem volt azokhoz a homályos körvonalakhoz, amelyeket távcső nélkül lehetett látni, és a szántók, úttestek, parti fák és gyanított folyó megszokott tagozódásába lehetett ágyazni. A látás kaland lett, minden belenézés a távcsőbe egy fölfedezőút.

A távcsőtől a fényképezőgép keresőjéig. Gyerekkoromban kaptam egy kis orosz fényképezőgépet, cirill feliratokkal. A fényképezőgép fekete és ezüstös színű volt, patentos, barna bőrtok vette körül, amelynek elülső, az objektívet takaró, nagy, elődomborodó részét le lehetett hajtani. A világ a felismerhetetlenségig eltorzulva tükröződött az objektív felületén, és egy rejtélyes technikai összefüggésnek köszönhetően láttam a négyszögletes keresőben, amit az objektív szemlélt. Egyszer csak darabokra osztható lett a világ, töredékekre, amelyek egy egészt alkottak, ha elég sokáig néztünk a keresőbe – akkor meg főként, ha a töredékek fénykép formájában feküdtek az asztalon, és az őket eredetileg körülvevő minden emléket elhomályosítottak. Azt, ami körülötte volt, szavakba foglalhattuk, elmesélhettük, odahazudhattuk, de a képből ki volt zárva. Igazi fölfedezés volt. A látás a miként-látás és még inkább a mit-látás döntés kérdésévé vált.

Történt egy tavasszal, hogy fölszámolták az elvadult telket az utca másik oldalán, ahová minden reggel az első pillantásom esett. Elárvult föld volt, ahogy mondták, az eltűnt tulajdonosok örökösei nem jelentkeztek érte, a vadonból építési terület lett, tekintetem reggelente egy építkezésre irányult, földkupacokra, teherautókra, majd egy többemeletes ház vázára, egy háztömbre. A tekintetet megerőszakolták, nem volt tovább, sem mögött, nem volt több rejtély, sem pedig varázslatos dérbe vont formák télen. Családok költöztek be, gyerekek, akik velem egy iskolába jártak, és egy szép napon ott álltam az egyik erkélyen, amelyre most az ablakom nézett, és átnéztem a házunkra, le, az ablakomra. A pont, ahonnét a világomat korábban szemügyre vettem, a nemrég épült erkélyről hirtelen megrázóan idegen és távoli lett, az ablak oly kicsiny, hogy nem is lehetett feltételezni róla azt a jelentőséget, amit a látásom számára a világ általa megszabott kivágatával való foglalkozásomban játszott. Először merült föl bennem, még artikulálatlanul, a látás és látszás kérdése, a nézés és visszanézés talányos összefüggése. De a házunkon túl is láttam, mégpedig a folyó felé eső vidékre, amelyet csak a házunk másik oldalán lévő másik ablak keretezésében ismertem kivágásszerűen. Láttam a szántók sávjait, a vasúti töltést, a folyót szegélyező jegenyesorok tetejét, a gyárat az ártéri rétek mögött a „vendégmunkás-barakkokkal”; de még messzebb is láttam, egészen a kékeszölden elmosódó hegyvonulatig a folyón túl, egészen a folyókanyarulat fehéres fényben vibráló vidékéig, ahol az ellaposodó vidék beleolvadt a bármi-lehetbe. A bizonytalan, messzi, az elképzelhető és a folyókanyarulattal kinyíló történetek eme panorámája mindig olyan ígéret maradt, amely nálam furcsa módon a mozihoz tartozott, minthogyha ott nőnének azok a világok, amelyekbe a moziterem sötétjéből néztem.

✶✶✶

Gyerekkoromban a mozi nem volt számomra mindennapos élmény. Külvárosban nőttem föl, méghozzá televízió nélkül, és nem elég közel a mozihoz ahhoz, hogy mondjuk, hetente fölkereshettem volna. Időről időre jött egy vándormozi, a sportcsarnokban fölállítottak egy vetítőgépet, és kezdődhetett a műsor. Charlie Chaplin, ritkábban Buster Keaton a káoszba hajló abszurditásával, természetfilmek, rajzfilmek. Rövidlátásom miatt az első sorokban kellett ülnöm, és a szemét forgató Bambi meg a torzított arányú állatok hetekig nem hagytak elaludni. A mozi jobb volt az olyan „igazi filmek” esetében, mint a Nils Holgerson, annak ellenére is, hogy a végét mindig nehéz volt elviselni. Nem a történet miatt, hanem egyszerűen azért, mert véget ért a film, mert nem lehetett tovább nézni, mert bezárult a vászonablakból a máshovába nyíló kilátás. Később néha apánk magával vitt minket, gyerekeket a vasútállomásnál lévő moziba, ahol a főfilm, a kísérőfilm és a heti filmhíradó végtelenített szalagként futott. Bármikor csatlakozni lehetett a gyér közönséghez, a jegyszedőnő zseblámpájának gyönge fényében helyet keresni és ülve maradni. Egyetlen mozijeggyel egy egész napot eltölthettünk ott, amit hideg vagy esős napokon némelyek meg is tettek, s a szalag másodszori lefutása után nyilván úgy elálmosodtak, hogy akár el is szunyókáltak. Sokan cigarettáztak, emlékszem a filmvásznon megjelenő kép előtt fölszálló s a levegőben kerengő füstgomolyokra. A legtöbb néző bizonyára azért ült be, hogy elüsse a vonatra várás idejét, kis bőrönd vagy utazótáska volt náluk, és egyszer valaki a mi sorunkban ott felejtette a bőröndjét, amikor sietve kirohant a moziteremből, hogy elérje a vonatját vagy odaérjen a találkozójára. Emlékszem a mozi dohos szagára, a nehéz, durva filcfüggönyre, amelyen keresztül beléptünk, miközben alul a bőr- vagy műbőr szegélye a linóleumot súrolta, a fáradt arcú, loknis hajú jegyszedőnőre, aki mindig megpróbált olyan sort keresni nekünk, amelyikben még nem ültek.

Apám hallgatag ember volt, és majdnem mindig előzetes bejelentés nélkül került sor a moziba tett kirándulásokra, később néha ott hagyott bennünket, ha valami elintéznivalója volt, mi pedig nem mozdultunk onnét. Sosem fűzött megjegyzést a filmekhez, amelyeket láttunk, néha azonban úgy gondoltam, hogy üzenetek lehetnek ezek, a filmvászonról neki, vagy tőle nekünk. Az egyik filmben például egy vonatot láttunk, amely egy hatalmas síkságon keresztül haladt magas hegyek távoli, fakó háttere előtt egy falu felé, ahol – mint korábban megtudtuk – több ember is izgatottan várta a vasútállomáson. Biztos voltam benne, hogy ez ugyanaz a vonat és ugyanaz a vidék, amiről apánk jó néhányszor mesélt – gyerekkori emléke volt, amelyben a vidék lapossága nagy szerepet játszott, ugyanis a vonatot már órákkal az érkezése előtt föl lehetett fedezni a láthatáron. Nem hoztam szóba ezt az összefüggést, de nem hittem apámnak, amikor később azt próbálta bemagyarázni nekünk, hogy a közelgő vonatról készült felvételt játékvonattal játszották el, mert különben senki nem tudta volna filmre vinni, ennyire föntről és ilyen hatalmas vidéket belátva. Legfeljebb egy angyal, szólalt meg az öcsém, egy szárnyas angyal. Ezért aztán mindannyian kinevettük. A kamerás angyal miatt.

Valamikor abbamaradtak az apám felügyelete alatt tett mozilátogatások, és évekig eltartott, míg a végtelenített szalagos mozi újra szerepet kapott. Egy forró nyáron fedeztem föl újból, fiatal voltam, már nem gyerek, egyedül kószáltam egy szünidei délutánon a városban, és nem tudtam mit kezdeni magammal, amikor egyszer csak ott álltam a mozi előtt, és visszaemlékeztem. A műsor megváltozott. Nem volt már heti filmhíradó, és másod- meg harmadrangú kellemes akármik sem, amelyekkel a fáradt közönség elüthette az idejét vagy elszunyókálhatott az álmosító kiszámíthatóság alatt. Nem a legújabb filmeket játszották, és továbbra sem tartottak szüneteket, a heti híradó helyett most hirdetések voltak, vagy kisfilmek, de a végtelenítettség megmaradt. Az, amit korábban csak elfogadtam – hogy bármikor bemehetek és ülve maradhatok, amíg csak akarok –, most varázslattá vált, ami nagyobb teret biztosított annak a lehetőségnek, hogy szerencsém lehet.

A mozi ettől a varázstól a folyton úton levő, otthontalan ügynökök menedékéből azoknak a kedvelt helyévé vált, akik különböző bódulatokat éltek át vagy vezettek le, akik élvezték a füstből nyert súlytalanságot, igaz, néha elszalasztották, mert elaludtak. Alkalmasint csöndes mozimániások is voltak közöttük, akik egyszerűen csak ültek a helyükön, és néztek, ameddig bírtak, egy-két krónikás is, aki a szükségvilágítás gyönge fényénél vagy az előtér felé félrecsapott függöny mellett állva időnként följegyeztek valamit a noteszükbe. Összességében nagyobb volt a csönd, mint korábban, jóllehet akadt néha olyan néző, aki nevetett magában, mint valami vidám álomban, amelyhez a filmnek vajmi kevés köze van. Számos filmet láttam itt, és többről még ma is tudom, hogy melyik jelenetnél léptem a terembe és láttam meg az első képet a vásznon. Az utolsó film, amit ott láttam, a Halál Velencében volt, már nem volt új, de számomra különleges maradt, mert évekkel azelőtt, még gyerekkoromban, több más kíváncsiskodó között tanúja lehettem, amikor Észak-Olaszország tejszerű fényében fölvettek belőle néhány jelenetet. Az elképzelés filmmé változásának apró, véletlen fázisa melletti személyes asszisztálás és a vásznon megjelenő, látható filmvalóság közötti inkongruencia folyton elgondolkodtatott a mozi lényegén. Mert nemcsak a filmek, hanem a helyszínek is fontosak voltak. Az, ami a vetítőfelületen kibontakozott, óhatatlanul ehhez a térhez kötődött, a sötéthez, amiből kinézünk a világba, amely, jóllehet keretbe foglalt volt, de nagyobbnak tűnt, mint a sajátunk, mások voltak a határai. Ám minden tágassága ellenére mégis ehhez a helyhez kötődött a sajátos jegyeivel, és minden fontos szerepet játszott benne: a belépés a kis előtérbe a barna lengőajtón keresztül, a pénzérme beváltása egy durva papírú belépőjegyre, az alámerülés a sötét terembe a szúrós függönyön át, a szag, az idegenek különböző frizurájú és hajsűrűségű feje az enyhén emelkedő széksorokban – mindez hozzá tartozott. A film nemcsak vetített képek sorozata volt, a film mozi volt, ami a tekintet és a filmvászon között zajlott, és a többi néző között való nézéssel történt meg. Olyan tapasztalat ez, amely nem választható el attól, hogy más résztvevői is vannak, akik szó szerint homályban maradnak, de néma cinkosok, néző-társak. És működött valami ott, ezen az elkülönített, egyenletesen szellőzetlen helyen, valami, ami egy irányba mutatott, és a pontokat az én kis tapasztalataim sápadt térképén úgy kötötte össze, hogy kép jött létre belőlük. Elmosódó szélű mozgó kép, amelyet sosem tévesztettem szem elől.

A celluloid- vagy cellulóz-acetát-alapú film, amit a nagyobb tartósság kedvéért fejlesztettek ki, különös teremtmény. Egyesített erőfeszítések, beavatkozások és eljárások, valamint számtalan fölmérhetetlen körülménynek köszönhető újabb körülmény összesűrített, sérülékeny eredménye, amelyből a technika és a kézügyesség segítségével minden előadás során az a világ bontakozik ki, ami arra az időre, amíg a celluloidszalag orsókkal és tárcsákkal vezetve, megszabott sebességgel végigfut egy erős fényforrás előtt, úgy tudja kitölteni a sötét nézőteret a filmvászon előtt, hogy a mozin kívüli, fölismerhető parancs nélkül zajló valóságot a háttérbe szorítsa. A moziban látott film a maga sűrűségében és abszolút voltában mindig a világba történő beavatkozás a nézők számára. A beavatkozás tapasztalatában számtalan ember osztozott anélkül is, hogy azt valaha nevén nevezték volna. Olyan megszokás volt, amely a kultúrához tartozott, amelynek megvoltak a kis szertartásai, beavatottjai, szolgái, mesteremberei és segédei, és amely azután föltartóztathatatlanul málladozni kezdett. Ennek a málladozásnak sok okát nevezhetjük meg, ám egyik sem fogja igazán megmagyarázni a folyamatot. A mozi persze nem hal meg mindaddig, amíg még lesznek filmek, amelyeket csak ott lehet úgy bemutatni, ahogyan az összes résztvevő által kidolgozott formában elképzelték. Ami halott, az a mozi mint kötelezően közös tapasztalat, amelyben meg lehetett egyezni, bármilyen Hófehérke-szépségűn és érintetlenül maradt is meg némelyek gondolatában és emlékében, az életre kelthetőség álmát táplálva. Egy valahol, valamely peremvidéken letett üvegkoporsóba zárt álom. A hét törpe is otthon ül a tévé előtt, és ráhagyják a koporsócipelést az alkalmi álmodozókra, az állhatatos önkéntesekre, az ideig-óráig reménykedőkre.

A mozinak régen jelenléte volt, súlya szinte mindenkinek az életében. Nem kivételes tapasztalatnak, hanem normalitásnak számított egy még nem annyira privatizált világban, amelybe a televízió szép lassan benyomult, és amelyet végül eltöröltek a privát térben való használatra folytonosan rendelkezésre álló képhordozók. A tankönyvekben, amelyekből oroszul és lengyelül tanultam, még nagyobb szerepet játszott a mozi, mint a gyár, az egyetem vagy a rendelőintézet, amelyek szintén sok feladatban előfordultak. Alig akadt olyan párbeszéd és olvasmány, amelyikben ne keresték volna föl, ne hagyták volna el, ne késték volna le vagy ne helyezték volna kilátásba a mozit valamilyen aktuális nyelvtani kifogással. Az ígéret földjei tárultak föl lelki szemem előtt, mindenhol a mozi határozta meg az életet. A lengyelkönyvemben mindenekelőtt a Wisła volt ez a mozi, amely a feladatokat kísérő vázlatos rajzokon klasszicistának tűnő, templomszerű homlokzattal rendelkezett, előtte pedig kis csoportokban álltak az emberek, a nők ötvenes éveket idéző szoknyában, a férfiak öltönyben, és valamennyien aktatáskát vittek, ami arról tanúskodott, hogy épp az egyetemről, a rendelőintézetből vagy a gyárból siettek a moziba – régen ugyanis, amikor a mozi még hozzátartozott az élethez, a munkások is aktatáskát hordtak, Olaszországban, Franciaországban, Lengyelországban éppúgy, mint a Német Szövetségi Köztársaságban, mert abban vitték a tízóraijukat. A rajz fölött vagy alatt ilyesféle párbeszédek álltak: Van már terved ma estére? – Igen, Antekkel elmegyünk a Wisła moziba. – Ó, én is veletek megyek! Vagy: Szeretnél előadás után sétálni a Łazienki parkban? – Nem, a Wisła moziba megyek.

Varsóba egy szeptemberi napon jutottam el először, a fény lágy volt, és szürkéskék, a levegő füstszagú, és kaparta a torkot, ez a szag sokáig jellemezte Kelet-Európát. Reggel odaléptem az ablakhoz a żoliborzi Mickiewicza utcában. A szoba a háztömb hátrafelé néző oldalán volt, a kis erkély tele virágcserepekkel, amelyekben az ősziesen megnyúlt muskátlik a sötét évszakot várták, s az első, amit a virágok mögött megpillantottam, a Wisła mozi homlokzata volt. A bejárat fölötti felirat ugyanúgy nézett ki, mint a tankönyvi rajzon, napközben visszatükrözte az őszi napfényt, a sötétség leszállta után pedig ismerősen világítottak a betűk, várakozások beteljesülését ígérve. Nem voltam fölkészülve arra, hogy találkozom a mozival, és egyfajta díszletnek érzékeltem azokban a hetekben, amikor egész Varsó olyannak tűnt számomra, mint valami film. Ha esténként elmentem a mozi előtt, azt láttam, hogy az emberek aktatáska nélkül keresték föl a mozit, a férfiak nem viseltek öltönyt, és a nők sem bokáig érő szoknyát. Jómagam nem láttam ott filmet, valami visszatartott tőle, talán az aggodalom, hogy a lépcsőkön fölmenve ócska díszletnek bizonyulhat a homlokzat, a bejárat mögött pedig kiskertek látványa tárulhat föl, ahol erőtlen őszi tüzek pislákolnak, és az ágakon még ott lógnak az utolsó almák, vagy romvidék terülhet el, ahol a széttört papírmasé oszlopokat első látásra nem lehet megkülönböztetni a tonnányi törmeléktől. De a mozi fölkeresése nélkül is megtudtam, hogy a Łazienki park jó messzire van a Wisła mozitól, a város másik végében. A Wisła a Visztula folyó lengyel neve, amely szürkéskéken és homoktól zavarosan folyik keresztül Varsón, és legjobb tudomásom szerint az egyetlen olyan folyó, amelyről mozit neveztek el.

Vajon hová járnak manapság a nyelvkönyvekben? Vannak-e még olyan ígéretes helyek, mint a Wisła mozi, ahol keveredik a megszokott – a mozi mint olyan – az idegennel, ismeretlennel – rendelőintézettel, gyárral, hangzatos nevű folyóval –, és egy másik világot feltáró, idegen nyelvbe csábít?

Kelet-európai utazásaim során minden új helyen megkerestem a mozit. Csaknem minden faluban volt, vagy legalábbis a kilencvenes évek elejéig volt, a mozihalált a Nyugattól tanultuk meg, ahol a filmek magánüggyé váltak, ahol a mozik elsorvadtak, majd végül meghaltak, miközben a néhány túlélőben a filmet luxuscikként árulták. A mozi mint az osztálynélküliség helye megszűnt.

Az egykori mozik épületeit könnyen föl lehetett ismerni, díszelgő nyomaikat föl lehetett fedezni, olykor még a vívmányra való büszkeség is meglátszott rajtuk, még akkor is, ha a mozi már régen nem üzemelt. Piac, mozi, temető, ez volt a három orientációs pontjuk a településeknek, amelyeket fölkerestem: evés, látás, halál. Vagy: látás, evés, halál. Ezek voltak a lehetséges változatok. Egyre kevesebb mozi működött, de azért még föl lehetett ismerni őket, bezárva, elbarikádozva – azonban nem átfunkcionálva vagy lebontva –, néha jelszavakkal vagy futballcsapatok nevével összemázolva, omladozva, düledezve, de megvoltak. Az enyészetnek átengedett eme kis szentélyek szinte mindenhol föllelhetők voltak, Skóciában és Svédországban éppúgy, mint Franciaországban vagy Olaszországban. Vannak történetek pályaudvar melletti mozikról, amelyekben a vonatfütty beépült a filmekbe; harangjukat kongató temetői kápolnák és radikális szervezetek klubjai mellettiekről; olyan mozikról, amelyekben egy falu vagy városrész megzavarodottjai és leépültjei leltek támaszra és otthonra, és olyan mozikról, amelyekben sötét üzleteket kötöttek. A mozi történeteket teremtő hely volt, ahol a filmvászon láttán elakadt a szavunk, olyan hely, amelynek nem akadt pótléka. A szunnyadó mozgókép-palotácskák végül szúette, rozsdás, bedeszkázott ajtajukkal kérdezőfalakká váltak, amelyek előtt nem lehetett mást tenni, mint eltöprengeni: mi lesz a látással? Hová nézzen a tekintet?

Tartalom

I.
Előjáték

II.

III.
Közjáték

IV.

V.
Utójáték

A könyv fordítását a Goethe Institut támogatta

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban, a booklove.hu-n!

Felelős kiadó Nagy Boglárka

A Jelenkor Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Dragon-Túry Melinda

A szöveget gondozta Török Tünde

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Borítótervező Váraljai Viktória

ISBN 978 963 518 392 0

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Bona Nova – SIL Open Font License

Crimson Text – SIL Open Font License

Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License