NANCY FRASER
–

KANNIBÁL KAPITALIZMUS

Hogyan falja fel a rendszer a demokráciát, a gondoskodást és a bolygót, és hogyan tudunk tenni ellene?

Fordította Bakó Júlia

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
Cannibal Capitalism.
How Our System Is Devouring Democracy,
Care, and the Planet – and What We Can Do about It,

Verso, 2022

© Verso, 2022

© Nancy Fraser, 2022

Hungarian edition © Open Books, 2024

Hungarian translation © Bakó Júlia, 2024

The translation was kindly supported
by the Fund for Central & Eastern European Book Projects,
Amsterdam.

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Déri Ákos

Szerkesztette Leiszter Attila

Olvasószerkesztő Ungár Péter

Könyvterv Rubik Ági (SUBMACHINE)

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-365-2

ISSN 2939-7766

Sorozatszerkesztő

Déri Ákos
A Bázis Könyvek további kötetei

Guy Debord:
A spektákulum társadalma,
Kommentárok a spektákulum társadalmához

Erik Olin Wright:
Hogyan legyünk antikapitalisták a 21. században

George Orwell: Miért írok?

Rosa Luxemburg: Tömegsztrájk

Henry David Thoreau: A gyaloglásról

TARTALOMJEGYZÉK

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

ELŐSZÓ – KANNIBÁL KAPITALIZMUS: MIND MEGYÜNK A LEVESBE?

1. MINDENEVŐ: MIÉRT KELL A KAPITALIZMUSRÓL TÁGABB KERETEKBEN GONDOLKODNUNK

2. ELNYOMÁSRA ÉHESEN: MIÉRT RENDSZERSZINTŰ A KAPITALIZMUS RASSZIZMUSA

3. A GONDOSKODÁS FELFALÁSA: MIÉRT A TÁRSADALMI REPRODUKCIÓ A KAPITALISTA VÁLSÁG SZÍNE-JAVA

4. A TERMÉSZET BEKEBELEZÉSE: MIÉRT LEGYEN TRANSZÖKOLOGISTA ÉS ANTIKAPITALISTA AZ ÖKOPOLITIKA

5. DEMOKRÁCIA HENTESKÉZEN: MIÉRT FŐFOGÁS A POLITIKA VÁLSÁGA A TŐKE TERÍTÉKÉN

6. MÁSFAJTA ÉTREND: MIT JELENTSEN A SZOCIALIZMUS A 21. SZÁZADBAN?

EPILÓGUS – MAKROFÁG: MIÉRT LETT A COVID A KANNIBÁL KAPITALIZMUS ORGIÁJA

BAKÓ JÚLIA: AZ ELLENHEGEMONIKUS KIRAKÓS (UTÓSZÓ)

Robin Blackburnnek és Rahel Jaegginek, nélkülözhetetlen beszélgetőtársaimnak és kedves barátaimnak

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Gyakran gondolunk a könyvekre úgy, mint szerzőjük önálló munkájának gyümölcsére. Ez azonban mélységesen félrevezető. Alkotás közben tulajdonképpen minden író egy sor háttérfeltételre támaszkodik, legyen az anyagi támogatás vagy könyvtárhozzáférés, szerkesztői útmutatás vagy kutatási segítség, a munkatársak kritikája vagy az általuk nyújtott inspiráció, a barátok bátorítása vagy a családtagok, szeretteink gondoskodása. Ezek alkotják a szerzőség „rejtett műhelyeit” – hogy egy olyan fogalmat említsek, amely hamarosan kulcsszerepet játszik az ezt követő oldalakon. Noha a fentiek elengedhetetlen kellékei egy könyv megjelentetésének, túlságosan is gyakran szorulnak a háttérbe, miközben a szerző az előtérben tetszeleg, pedig hát nélkülük a mű nem láthatott volna napvilágot.

Egy olyan könyvnek, amely a kapitalista termelés rejtett háttérfeltételeiről alkot elméletet, nyilvánvaló kötelessége a saját létrejöttét elősegítő támogatásokról színt vallania. Ezek pedig sokféle formában és többféle helyről érkeztek. Intézményi oldalról a New York-i New School for Social Research nyújtott rugalmas egyetemi oktatói feltételeket, egy év kutatói szabadságot és (ami a legfontosabb) intellektuálisan felvillanyozó környezetet. A Roth Visiting Scholar program kitüntetett vendégoktatójaként a 2017–18-as tanévben a Darthmouth Főiskolán tanítottam, ahol második akadémiai otthonomra leltem nagyszerű könyvtárának, bőkezű pénzügyi támogatásának és kiváló kollégáinak hála.

Számos további intézmény látott el értékes idővel és kollegiális környezettel, melyben megfoganhattak a könyvemben olvasható elképzelések. Köszönettel tartozom Jude Browne-nak és a Cambridge-i Egyetemen működő Centre for Gender Studiesnak; Michel Wieviorkának és a párizsi Collège d’études mondiales-nak; Rainer Forstnak és a frankfurti Goethe Egyetem Justitia Amplificata kutatóközpontjának, illetve a Bad Homburg-i Forschungskolleg Humanwissenschaftennek; Hartmut Rosának és a jénai Friedrich Schiller Egyetem „post-growth” társadalmakkal foglalkozó kutatócsoportjának; valamint Winfried Flucknak, Ulla Haselsteinnek, a berlini Einstein Stiftungnak és a Berlini Szabadegyetem John F. Kennedy Észak-amerikai Tanulmányok Intézetének.

Mindvégig támaszkodhattam a hallgatókból álló rendkívüli segítőcsapatom kutatói képességeire és bajtársiasságára. Szívből hálás vagyok Blair Taylor, Brian Milstein, Mine Yildirim, Mayra Cotta, Daniel Boscov-Ellen, Tatiana Llaguno Nieves, Anastasiia Kalk és Rosa Martins munkájáért.

Számos folyóirat, de különösen a New Left Review, valamint a Critical Historical Studies nyújtott értékes lehetőséget arra, hogy közzétehessem az itt kifejtett elgondolások korai megfogalmazásait – és hogy ezekre olyan visszajelzéseket kapjak, amelyek segítettek őket tökéletesíteni. Adósságaim részletes listája feléjük és mások felé, akik publikálták ezeket a kezdeti változatokat, kicsivel lentebb olvasható.

Jessie Kinding személyében a Verso olyan szerkesztőt adott, akiről mindig is álmodtam, akinek lelkesedése, kreativitása és szavakkal való bánásmódja mindent megváltoztatott. Úgyszintén a Versónál Daniel O’Connor tördelőszerkesztői és Stan Smith korrektori munkája a rendetlen és számtalanszor átdolgozott kéziratot befejezett, hibáktól mentes oldalakká varázsolta.

A könyv mögött áll továbbá rengeteg munkatárs és barát támogatása. Néhányuknak azoknál a fejezeteknél köszönöm meg, amelyekre kivételesen nagy hatást gyakoroltak. Vannak viszont olyanok, akik szélesebb körben és hosszabb távon alakították és inspirálták gondolataimat. Köztük olyan állhatatos társak és beszélgetőpartnerek, mint Cinzia Arruzza, Banu Bargu, Seyla Benhabib, Richard J. Bernstein, Luc Boltanski, Craig Calhoun, Michael Dawson, Duncan Foley, Rainer Forst, Jürgen Habermas, David Harvey, Axel Honneth, Andreas Malm, Jane Mansbridge, Chantal Mouffe, Johanna Oksala, Donald Pease, Moishe Postone (aki azóta sajnos távozott közülünk), Hartmut Rosa, Antonia Soulez, Wolfgang Streeck, Cornel West és Michel Wieviorka. Köszönöm nekik!

Gondolataimban és szívemben mindvégig ott voltak ők, akiknek ezt a könyvet ajánlom. Köszönöm Robin Blackburnnek, akinek műveltségére, meglátásaira és kedvességére újra és újra hagyatkoztam; és Rahel Jaegginek, kitartó beszélgetőtársamnak, akivel az itt leírt elképzelések java részét kifejlesztettük és tökéletesítettük.

Végezetül említem Eli Zaretskyt, akinek a könyvhöz nyújtott támogatása olyan mély, sokrétű és átható volt, hogy nehéz lenne itt összegezni. Legyen elég annyi, hogy a Kannibál kapitalizmus nem létezne a mélyre látó intelligenciája, átfogó víziója és fenntartó szeretete nélkül.

A könyv fejezetei közül többet publikáltam már korábban, melyek ezúttal átdolgozott formában, de az eredeti kiadók engedélyével jelennek meg.

Az első fejezet kiinduló változata a Cambridge-i Egyetemen tartott 2014-es Diane Middlebrook and Carl Djerassi Visiting Professorship Lectures alkalmával hangzott el február 7-én, majd a New Left Review az évi 86. számában jelent meg „Behind Marx’s Hidden Abode: For an Expanded Conception of Capitalism” címmel. Érvei átestek a tűzkeresztségen, és erősebbé váltak általa. A Rahel Jaeggivel róluk folytatott, kihívást jelentő beszélgetéseket végül egy közösen írt könyvben rögzítettük Brian Milstein szerkesztésével, melynek címe Capitalism: A Conversation in Critical Theory. Köszönet tehát újfent Jaegginek mélyreható intelligenciájáért és melegszívű barátságáért!

A második fejezet egy korai változata az American Philosophical Association 114. Eastern Division találkozójának elnöki beszédeként hangzott el 2018. január 5-én, a georgiai Savannah-ban. Később pedig a Proceedings and Addresses of the American Philosophical Association az évi 92. számában jelent meg „Is Capitalism Necessarily Racist?” címmel. Hálával tartozom Robin Backburnnek, Sharad Charinak, Rahel Jaegginek és Eli Zaretskynek a fejezethez adott hasznos megjegyzéseikért, Daniel Boscov-Ellennek a kutatói segítségért, és különösen Michael Dawsonnak az ihletért és az ösztönzésért.

A harmadik fejezet korábbi változata a 38. évi Marc Bloch Lecture részeként hangzott el a párizsi École des hautes études en sciences sociales-on, 2016. június 14-én. Később a New Left Review az évi 100. számában jelent meg „Contradictions of Capitalism and Care” címmel. Sok ebben található gondolat Cinzia Arruzzával és Johanna Oksalával párbeszédben fejlődött, akiknek mélyen hálás vagyok.

A negyedik fejezet első változata Bécsben, az International Karl Polanyi Society első vendégprofesszori programjának bevezető előadásaként hangzott el 2021. május 4-én „Incinerating Nature: Why Global Warming is Baked into Capitalist Society” címmel, majd a New Left Review az évi 127. számában jelent meg „Climates of Capital: For a Trans-environmental Eco-socialism” címmel.

Az ötödik fejezet korábbi változata elsőként a Critical Historical Studies 2015. évi 2. számában látott napvilágot „Legitimation Crisis? On the Political Contradictions of Financialized Capitalism” címmel, majd német fordításban a Was stimmt nicht mit der Demokratie? Eine Debatte mit Klaus Dörre, Nancy Fraser, Stephan Lessenich und Hartmut Rosa című könyvben, Hanna Ketterer és Karina Becker szerkesztésében (Suhrkamp, 2019).

A hatodik fejezet előző változata a 2019-es Solomon Katz Distinguished Lecture in the Humanities részeként hangzott el a Washington Egyetemen május 8-án. Később a Socialist Register az évi 56., „Beyond Market Dystopia: New Ways of Living” tematikájú számában jelent meg „What Should Socialism Mean in the 21st Century?” címmel.

ELŐSZÓ

Kannibál kapitalizmus: Mind megyünk a levesbe?

Olvasóimnak nincs szükségük rá, hogy kimondjam: bajban vagyunk. Ők már érzékelik, sőt a hátukon cipelik azokat a felsejlő fenyegetéseket vagy valóra vált gyötrelmeket, mint amilyenek a bénító adósságok, a bizonytalan munka és a veszélyben lévő megélhetés; az elapadó közszolgáltatások, az összeomló infrastruktúrák és a megerősített határok; a faji alapú erőszak, a halálos járványok és a szélsőséges időjárás – és mindezeket olyan politikai működésképtelenségek övezik, amelyek megakadályozzák, hogy megoldásokat találjunk ki és alkalmazzuk is őket. Egyikük sem újdonság, nem is készülök itt mélyebben kifejteni őket.

Ez a könyv inkább arra kínál lehetőséget, hogy lemerüljünk ezeknek a rémségeknek a forrásához. Azonosítja, mi okozza a bajokat, és megnevezi az elkövetőt. Annak a társadalmi rendszernek a leírására, amely idáig juttatott minket, a „kannibál kapitalizmus” fogalmát használom. Hogy lássuk, miért találó ez az elnevezés, nézzük a két k betűs szót, amelyek alkotják.

A „kannibalizmusnak” számos jelentése van. A legelterjedtebb és legkonkrétabb: az emberi hús rituális elfogyasztása emberi lények által. A hosszú rasszista előtörténettel terhelt fogalmat kifordított logikával azokra a fekete-afrikaiakra használták, akik az európai imperialista hódítás célpontjaivá váltak. Ezért aztán van egyfajta elégedettség abban, ahogyan ezt a kifejezést ezúttal a kapitalista osztály leírására használjuk – egy olyan csoportéra, amely, mint arra könyvünk is rámutat majd, mindenki mást felfal maga körül. Ám a fogalomnak létezik egy további, elvontabb jelentése is, amely mélyebb igazságot tár fel társadalmunkról. A „kannibalizál” ige jelentése: megfosztani valakit vagy valamit egy működéséhez szükséges alapvető adottságtól vagy képességtől, valaki vagy valami más megteremtése vagy fenntartása érdekében. Ez, ahogyan azt látni fogjuk, megközelítőleg leírja a kapitalista gazdaság viszonyát a rendszer gazdaságon kívüli területeihez: a családokhoz és közösségekhez, élőhelyekhez és ökoszisztémákhoz, állami hatáskörökhöz és közhatalmakhoz, amelyek fenntartó feltételeit a gazdaság felfalja, hogy magát hizlalja.

A szónak emellett tulajdonítanak egy külön asztronómiai értelmet is: egy égitest akkor kannibalizál egy másikat, amikor annak tömegét a gravitációs vonzás erejével magába olvasztja. Ez ugyancsak pontosan leírja azt, ahogyan a tőke a maga vonzáskörébe rántja a világrendszer perifériás területeinek természeti és társadalmi javait. Végül pedig: ott van az uroborosz, az önmagát kannibalizáló, saját farkába harapó világkígyó, mely szintén jól szimbolizálja azt a rendszert, amely szerkezeténél fogva emészti fel önnön létezésének társadalmi, politikai és természeti feltételeit, amelyek egyúttal a mi létezésünk feltételei is. Mindent összevetve, a kannibálmetafora számos ígéretes utat kínál a kapitalista társadalom elemzésére. Arra ösztökél minket, hogy ezt a társadalmat intézményesült lakomaként értelmezzük, amelyben a főfogás mi magunk vagyunk.

Tisztáznunk kell ugyanakkor a „kapitalizmus” jelentését is. A szót általában olyan gazdasági rendszerek leírására használják, amelyek a magántulajdonon, a piaci cserén, a bérmunkán és a profitorientált termelésen alapulnak. De ez a szűk definíció inkább elhomályosítja, mintsem felfedi a rendszer igazi természetét. Úgy vélem, a „kapitalizmus” ennél többet jelent: egy olyan társadalmi rendet, amely hozzásegíti a profitorientált gazdasági rendszert ahhoz, hogy a gazdaságon kívül vadásszon a működéséhez szükséges ráfordításokra – a természettől és az alávetett embercsoportoktól kisajátított javakra; a krónikusan alábecsült vagy teljesen semmibe vett gondoskodási munka számos formájára; közjavakra és közhatalmakra, amelyeket a tőke egyszerre használ és megnyirbál; valamint a dolgozó emberek energiájára és kreativitására. Bár egyik sem tűnik fel vállalatok elszámolásaiban, ezek a javak az elkönyvelt profitok és nyereségek szükséges feltételei. A felhalmozás éltető alapjaiként ezek is a kapitalista rend alkotóelemei közé tartoznak.

Ennek megfelelően ebben a könyvben a „kapitalizmus” kifejezés nem a gazdaság, hanem a társadalom egy formájára vonatkozik, amely a hivatalosként definiált gazdaságot felhatalmazza arra, hogy monetizált értéket halmozzon fel a befektetők és tulajdonosok számára, miközben mindenki más gazdaságon kívül eső javait felemészti. A kapitalista társadalom ezeket a javakat, a kreatív képességeinket és a földet, amely fenntart minket, tálcán kínálja a tőkésosztályoknak anélkül, hogy az elfogyasztott és tönkretett javak pótlására vagy helyreállítására kötelezné őket. Ez pedig recept a katasztrófához. Akár az uroborosz, amely önnön farkát falja fel, a kapitalista társadalom is saját magát emészti fel. Önmaga destabilizálásának gyakorló hajtóerejeként időközönként válságokban robban ki, miközben rutinszerűen zabálja fel a létezésünk alapfeltételeit.

A kannibál kapitalizmus tehát az a rendszer, amelynek a jelenlegi válságot köszönhetjük. Igazság szerint ez a válságnak egy ritka válfaja, amelyben a falánkság több rohama ér össze. Amivel ma a több évtizedes financializációnak hála szembenézünk, az nem „egyedül” a tomboló egyenlőtlenségek és az alacsonyan fizetett kiszolgáltatott munka, vagy „mindössze” a gondoskodás és a társadalmi reprodukció ellehetetlenítése, vagy „csakis” a migráció és a faji alapú erőszak okozta válság. De nem is „kizárólag” ökológiai krízis, melynek során a felmelegedő bolygó halálos vírusokat szabadít ránk, vagy „pusztán” egy politikai válság, amelyet a kiüresedett intézményrendszerek, az erősödő militarizáció és a teljhatalmú urak térnyerése jellemez. Á, dehogy, ez valami sokkalta rosszabb: a társadalmi rend általános válsága, amelyben mindezek a csapások összeérnek, és fölerősítik egymást, azzal fenyegetve, hogy mindannyiunkat egészben lenyelnek.

Könyvem ezeknek a működési zavaroknak és erőviszonyoknak az összegabalyodását térképezi fel. Ha a kapitalizmusról alkotott nézeteinket kiterjesztjük a tőke étrendjének gazdaságon kívüli hozzávalóira, az közös keretbe rendezi mindazokat az elnyomásokat, ellentmondásokat és konfliktusokat, amelyek a jelen válságában összetalálkoznak. Ebben a keretben a társadalmi igazságtalanság nem pusztán az osztályalapú kizsákmányolást jelenti, hanem ugyanígy a nemi uralmat és a faji vagy imperialista elnyomást is. Mindezek egy olyan társadalmi rendszer szükséges velejárói, amely a társadalom újratermelését az árutermelés alá rendeli, és amely faji alapú kisajátításra támaszkodik a nyereséges kizsákmányolás érdekében. Ebben az értelemben a rendszer ellentmondásai nemcsak gazdasági, hanem gondoskodási, ökológiai és politikai válságokra is hajlamossá teszik azt. Ezek a válságok pedig napjainkban annak a hosszú ideje tartó tőkés tivornyának következtében virágoznak, amelyet neoliberalizmusnak nevezünk.

Végül, az én felfogásomban a kannibál kapitalizmus a társadalmi küzdelmek széles körét és komplex keverékét hozza mozgásba: nemcsak osztályküzdelmeket a termelés területén, de határküzdelmeket a rendszert alkotó térségek találkozásainál. Ahol a termelés a társadalmi reprodukciónak feszül, ott a közösségi és a privatizált, a fizetett és a fizetetlen gondoskodással összefüggésben keletkeznek konfliktusok. Ahol a kizsákmányolás a kisajátítás útjaiba fut, ott a „fajhoz”, a migrációhoz és az imperializmushoz kötődő küzdelmek ütik fel a fejüket. Hasonlóan, ahol a felhalmozás elér a természet kútjának legaljára, ott a kannibál kapitalizmus konfliktusai a föld és az energia, a flóra és a fauna, bolygónk jövője körül zajlanak. Végül, ahol a nemzetközi piacok és a nagyvállalatok a nemzetállamokkal és a nemzetközi kormányzás intézményeivel találják szembe magukat, ott a közhatalom formájára, erejére és hatáskörére nézve alakulnak ki küzdelmek. A jelenlegi válsághelyzet különféle szálai mind helyet kapnak a kapitalizmus tágabb keretrendszerében, amely egyszerre egységes és sokrétű.

Ezzel a keretezéssel felvértezve a Kannibál kapitalizmus sürgető létkérdést tesz fel: „Mind megyünk a levesbe?” Ki tudjuk találni, hogyan fegyverezzük le azt a társadalmi rendszert, amely a megsemmisülés karmai közé taszít bennünket? Össze tudunk fogni annak érdekében, hogy szembeszálljunk a rendszer által teremtett komplex krízissel? Nem „csak” a bolygó felmelegedésével, vagy „csupán” a közös cselekvés lehetőségeinek folyamatos erodálódásával, és „mindössze” az egymás iránti gondoskodásra való képességünk és a társadalmi kapcsolataink fenntartása ellen intézett támadással, esetleg „pusztán” az ezekből fakadó következmények aránytalan ráterhelésével a szegény, munkásosztálybeli és faji alapon elkülönített embercsoportokra, hanem azzal az általános válsággal, amelyben ezek az ártalmak összefonódnak? El tudjuk képzelni a környezeti-társadalmi átalakulásnak egy olyan emancipációs és ellenhegemonikus programját, amely megfelelően széles látókörrel és vízióval rendelkezik ahhoz, hogy társadalmi mozgalmak, politikai pártok, szakszervezetek és más közösségi cselekvők egész sorának küzdelmeit összefogja? Egy programot, amely a kannibált mindörökre nyugovóra helyezné? A jelenlegi helyzetben, úgy vélem, nem célozhatunk meg ennél kevesebbet.

Ahogy a kapitalizmusról való nézeteinket kiszélesítjük, úgy kell újragondolni azt is, hogy mi jöhet helyette. Hívjuk szocializmusnak vagy bármi másnak, az alternatíva, amelyet keresünk, nem célozhatja pusztán a rendszer gazdaságának újjászervezését. Újra kell szerveznie a gazdaság kapcsolatát mindazokkal a javakkal, amelyeket a rendszer jelenleg kannibalizál. A termelés és a társadalmi reprodukció, a magántőke és a közhatalom, valamint az emberi társadalom és az emberen túli természet közötti kapcsolatokat kell tehát újraalkotni. Bár ez merész vállalkozásnak tűnhet, mégis ez az egyetlen reményünk. Nagyot kell gondolnunk ahhoz, hogy legyőzhessük a kannibál kapitalizmus vágyát arra, hogy mindannyiunkat egészben lenyeljen.

1. MINDENEVŐ: MIÉRT KELL A KAPITALIZMUSRÓL TÁGABB KERETEKBEN GONDOLKODNUNK

A kapitalizmus visszatért! A fogalom évtizedeken át alig volt megtalálható marxista gondolkodók írásain kívül, ma pedig változatos hátterű megszólalók aggódnak nyíltan a fenntarthatóságáért, minden iskola tudósai tolonganak, hogy a róla szóló kritikákat rendszerezzék, és aktivisták mozgósítanak szerte a világon, hogy a gyakorlataival szembeszegüljenek. Annyi bizonyos, hogy a „kapitalizmus” visszatérése kedvező fejlemény, kristálytiszta mutatója (már amennyiben ilyesmire lenne szükségünk) a jelenkori válság mélységének, és annak, mennyire szomjazzuk, hogy ezt a válságot rendszerszinten leírhassuk. A kapitalizmusról való sok beszéd növekvő tudatosságot jelez azzal kapcsolatban, hogy a bennünket körülvevő különféle pénzügyi, gazdasági, ökológiai, politikai és társadalmi problémák mind egy tőről fakadnak, és bármely megoldási kísérlet, amely nem ezeknek a gondoknak a rendszerszintű okaival foglalkozik, bukásra van ítélve. Ugyanakkor a fogalom reneszánsza egy széles körben megjelenő igényt is jelez egy olyan értelmezési keretre, amely tisztázza a napjainkban zajló, különálló társadalmi küzdelmek közötti kapcsolatokat; egy keretre, amely elősegítené a rendszerellenes blokk progresszív áramlatainak szoros együttműködését vagy akár teljes összeolvadását. Az a megérzés, hogy egy ilyen keretrendszernek szükségszerűen a kapitalizmus köré kell épülnie, jó nyomon jár.

Ennek ellenére a kapitalizmusról való sok beszéd nagyrészt megmarad a retorika szintjén – inkább tünete egy rendszerszintű kritika iránti vágynak, mintsem az ahhoz való lényegi hozzájárulás. A több évtizedes társadalmi emlékezetkiesés miatt fiatalabb aktivisták és tudósok egész generációi váltak a diskurzuselemzés kifinomult művelőivé, miközben a Kapitalkritik hagyományai messziről elkerülték őket. Csak most kezdenek rákérdezni, hogyan alkalmazhatnák az utóbbit arra, hogy a jelen válságait megvilágítsák.

A „nagy öregek”, korábbi korszakok antikapitalista fellángolásainak veteránjai, akik útmutatóul szolgálhatnának, a saját szűklátókörűségükkel küzdenek. Kimondott jó szándékuk ellenére nagyrészt képtelenek voltak a feminista, ökológiai, posztkoloniális és fekete polgárjogi eszméket rendszerszinten a kapitalizmusról szóló elméleteikbe foglalni.

Mindezek következményeként pedig anélkül élünk át éppen egy súlyos kapitalista válságot, hogy olyan kritikai elmélet állna a rendelkezésünkre, amely ezt a válságot értelmezni tudná, nem is beszélve olyanról, amely valamilyen emancipációs feloldás felé vezetne bennünket. A válság, amellyel ma szembenézünk, nem illik egyetlen öröklött modellbe sem: többdimenziós, magába foglalja nemcsak a hivatalos gazdaságot, a pénzügyet is beleértve, de olyan „gazdaságon kívüli” tényezőket is, mint a globális felmelegedés, a „gondoskodási deficitek” és a közhatalom kiüresedése. A hozott válságmodellek eközben szinte kizárólag gazdasági szempontokra fókuszálnak, amelyeket élesen leválasztanak és előnyben részesítenek más területekkel szemben. Pedig ugyanilyen fontos az is, hogy a jelen válságai újfajta politikai konfigurációkat és összefonódó társadalmi konfliktusokat hoznak létre. A mai felállásnak egyformán központi elemei a természettel, a társadalmi reprodukcióval, a kisajátítással és a közhatalommal kapcsolatos küzdelmek, melyek az egyenlőtlenségek többszörös tengelyén mozognak, tartozzanak bár a nemzetiséghez/rasszhoz-etnikumhoz, a valláshoz, a szexualitáshoz vagy valamely társadalmi osztályhoz. Magunkkal hozott modelljeink ebben a tekintetben sem segítenek rajtunk, hiszen továbbra is főként a munkával összefüggő küzdelmeket vizsgálják a termelés metszetében. Egészében véve tehát nem állnak rendelkezésünkre olyan, a kapitalizmussal és a kapitalista válsággal kapcsolatos keretrendszerek, amelyek a jelenben kielégítőek lennének.

A kannibál kapitalizmus szándékaim szerint egy ilyen keretezés. A fogalom bemutatását ebben a fejezetben azzal kezdem, hogy rákérdezek, mi rejlik Karl Marx legfontosabb megfigyelései mögött A tőke első könyvében. E mű nemcsak az általános fogalmi készletek terén nyújt sokat, de alapelveiben nyitott a fentebb említett aggodalmakra is. Ugyanakkor képtelen rendszerszinten számot vetni a társadalmi nemmel, a fajjal, az ökológiával és a politikai hatalommal mint a kapitalista társadalmak egyenlőtlenségeit koordináló tengelyekkel, a társadalmi küzdelmek tétjeivel és körülményeivel. Tehát legjobb meglátásait újra kell gondolni. Ennek megfelelően a stratégiám az, hogy először Marxra nézek, majd mögé, annak reményében, hogy néhány régi kérdésre új fényt vetek: Mi pontosan a kapitalizmus? Hogyan lehet a legjobban értelmezni? Gazdasági rendszerként kellene rá tekintenünk, az etikus élet egy sajátos formájaként, vagy intézményesült társadalmi rendként? Hogyan kellene a krízishajlamait jellemeznünk, és hol kellene ezeket elhelyeznünk?

A kapitalizmus meghatározó tulajdonságai Marx szerint

Gondolatmenetemet annak felidézésével kezdem, melyek a kapitalizmus meghatározó tulajdonságai Marx szerint, ezért a kannibál kapitalizmushoz vezető út első ránézésre ortodoxnak tűnhet. Hamarosan viszont eltérek ettől annak bemutatásával, hogyan támaszkodnak ezek a vonások továbbiakra, amelyek a létezésük háttérfeltételeit alkotják. Miként Marx az árucsere területe mögé, „a termelés rejtett műhelyeibe” nézett be annak érdekében, hogy feltárja a kapitalizmus titkait, én a termelés alapfeltételeit kutatom majd még rejtettebb tartományokban.

Marx a kapitalizmus első meghatározó tulajdonságaként a termelési eszközök magántulajdonba vételét azonosította, ami osztálykülönbséget hoz létre a tulajdonosok és a termelők között. Ez a szétválás egy korábbi társadalmi rend felbomlásának következménye, amelyben az emberek többsége bár különböző helyzetekből, de még a munkaerőpiacra való belépés nélkül hozzáfért a létfenntartásához és a termeléshez szükséges eszközökhöz: élelemhez, szálláshoz és ruházathoz, szerszámokhoz, földhöz és munkához. A kapitalizmus alapjaiban forgatta fel ezt a berendezkedést. Bekerítette a közjavakat, megszüntette a többség korábban megszokott használati jogait, és a közösen birtokolt javakat egy kisebbség magántulajdonává alakította.

Ez elvezet a Marx által azonosított második alapvonáshoz, a szabad munkaerőpiachoz. A termelőeszközöktől elválasztva a többség ezentúl csak e sajátos intézményen keresztül tudott dolgozni, és volt alkalma megszerezni mindazt, amire a létfenntartásához és gyermekei felneveléséhez szüksége volt. Fontos hangsúlyozni, mennyire bizarr, mennyire „természet ellen való”, mennyire történelmileg rendellenes és specifikus a szabad munkaerőpiac intézménye. A munka itt kétféle értelemben is „szabad”: elsőként a jogi státusz tekintetében – nem rabszolgai, röghöz kötött, öröklötten kirótt vagy más formában leláncolt egy adott helyhez vagy gazdához –, ezért mobil, és képes munkaszerződésbe lépni. Másodszor pedig, a létfenntartáshoz és a termeléshez szükséges eszközökhöz való hozzáféréstől is „meg van szabadítva”, köztük a föld és a szerszámok hagyományos használati jogától – így tehát meg van fosztva azoktól a javaktól és jogosultságoktól, amelyek lehetővé tennék a munkaerőpiactól való távolmaradást. Ezért a kapitalizmust részben a (kétszeresen) szabad bérmunka létrehozása és használata határozza meg, még akkor is, ha, mint látni fogjuk, emellett nagy hányadában olyan munkára hagyatkozik, amely továbbra sem szabad, hanem alárendelt, el nem ismert és fizetetlen.

Hasonlóan egyedi jelenség az „ön”-kiterjesztés, amely a Marx által meghatározott harmadik alaptulajdonság.{1} A kapitalizmust egy célirányos, rendszerszintű nyomás jelenléte jellemzi – a tőkefelhalmozásé. Ennek megfelelően minden, amit a tulajdonosok tőkésekként tesznek, a tőkefelhalmozást célozza. A termelőkhöz hasonlóan ők is e sajátos rendszerszintű kényszer hatása alatt állnak. Az önnön igényeik kielégítésére tett erőfeszítéseik közvetettek, valami más szolgálatában állnak, ami elsőbbséget élvez – egy mindent felülíró parancs a személytelen rendszerbe kódolva, a tőke saját törekvése a vég nélküli „ön”-kiterjesztésre. Marx mesteri ezen a ponton. Egy kapitalista társadalomban, ahogy írja, a tőke válik a szubjektummá. Az emberek csupán a bábjai, akik hézagokba szorítva próbálják kitalálni, hogyan szerezhetik meg, amire szükségük van, miközben a fenevadat táplálják.

A negyedik tulajdonság a piacok szerepét határozza meg a kapitalista társadalomban. A piacok persze az emberiség történelmében, a nem kapitalista társadalmakban szintén mindvégig jelen voltak. A kapitalizmusban való működésüket azonban két jellemvonás is megkülönbözteti a korábbi változatoktól. Először: a kapitalista társadalomban a piacok osztják szét a termeléshez szükséges javakat. A burzsoá közgazdaságtanban ezeket hívják „termelési tényezőknek”, amelyek alatt eredetileg a földet, a munkát, valamint a tőkét értették. A munka kiosztásán túl a kapitalizmus a piacokat ingatlantulajdonok, tőkés javak, nyersanyagok és hitelek szétosztására is használja. Azáltal pedig, hogy ezeket a termeléshez szükséges javakat piaci mechanizmusok révén osztja szét, a kapitalizmus egyúttal áruvá teszi őket. A kapitalizmus, a cambridge-i közgazdász Piero Sraffa találó szavaival élve, tehát „áruk termelése áruk révén”, noha, ahogyan azt látni fogjuk, a háttérben árukon kívüli feltételek sorára támaszkodik.{2}

A piacoknak a kapitalista társadalomban van azonban egy második kulcsfontosságú funkciójuk is: ezek határozzák meg azt, hogyan lesz a társadalmi „többlet” befektetve. Többleten Marx azokat a kollektív társadalmi energiákat érti, amelyek meghaladják azt az energiamennyiséget, amennyi egy adott életforma újratermeléséhez és az élet során felhasznált energia pótlásához szükséges. Az, hogy egy társadalom hogyan használja fel a többletkapacitásait, központi jelentőségű kérdéseket vet fel arról, hogyan szeretnének az emberek élni – mibe fektetik be a kollektív energiáikat, hová helyezik a „produktív munka” és a családi élet, a kikapcsolódás és más tevékenységek közti egyensúlyt, hogyan viszonyulnak az emberen túli környezethez, és mit szeretnének a jövő generációira hagyni. A kapitalista társadalmak az ilyen döntéseket jellemzően a „piaci erőkre” hagyják. Ez talán a leglényegesebb és egyben legvisszásabb jellemvonásuk; a legfontosabb ügyeket egy olyan gépezetnek engedik át, amelyet a monetizált érték felhalmozása hajt, és amely természetéből fakadóan hagyja figyelmen kívül a társadalmi jólét és az emberi egészség minőségi mutatóit. Mindez szorosan kötődik a tőke fentebb taglalt harmadik alaptulajdonságához: benső, ám vak irányultságához, az „ön”-kiterjesztési folyamathoz, amelyen keresztül önmagát teszi a történelem alanyává, kiszorítva és a szolgáivá alacsonyítva az emberi lényeket, akik megalkották.

A piac e kettős szerepének kiemelésével azokkal a széles körben elterjedt nézetekkel helyezkedem szembe, amelyek szerint a kapitalizmust az hajtja előre, hogy az élet mindig nagyobb szeletét teszi áruvá. Úgy vélem, ez a nézet zsákutcába vezet, egy teljesen kommodifikált világ disztópikus fantáziáihoz. Az effajta elgondolások a maguk részéről nemcsak a piacok emancipációs lehetőségeit hagyják figyelmen kívül, de azt a tényt is, amelyet a világrendszer-elmélet művelője, Immanuel Wallerstein is hangsúlyoz, tehát hogy a kapitalizmust gyakran „félig proletarizált” háztartások működtetik. A kapitalista berendezkedésben, amely a tulajdonosoknak megengedi, hogy dolgozóiknak a létfenntartásukhoz szükségesnél kevesebbet fizessenek, sok háztartás megélhetése egy részéhez a pénzbeli bérezésén kívüli önellátásból (háztájizás, szabás-varrás), informális, kölcsönös szolgáltatásokból (viszonzott segítségnyújtások, barter) és állami juttatásokból (jóléti szolgáltatások, szociális ellátórendszer, közjavak) jut hozzá.{3} Ebben a felállásban a tevékenységek és a javak egy tetemes része a piac hatáskörén kívül marad, pedig ezek nem a prekapitalista idők maradványai, és nincsenek is eltűnőben. A 20. század közepén a fordizmus például úgy volt képes az iparosodott centrumországokban a munkásosztály fogyasztását elősegíteni, hogy nagyban támaszkodott azokra a félproletár háztartásokra, amelyek a férfiak bérmunkáját a nők otthonteremtésével kombinálták, miközben a periférián elnyomta a fogyasztás fellendülését. A folyamat ráadásul még hangsúlyosabb a neoliberalizmusban, amely egész felhalmozási stratégiát épített arra, hogy emberek millióit szorítsa ki a formális gazdaságból olyan szürke zónákba, ahonnan a tőke értéket szipolyoz ki. Ahogy azt látni fogjuk, ez a fajta „eredeti felhalmozás” egy ma is zajló folyamat, amelyből a tőke profitál, és amelyre támaszkodik.

A lényeg tehát, hogy a kapitalista társadalmak piacosodott területei más, piacon kívüli területekkel léteznek együtt. Ez nem egyszerű véletlen vagy eseti tapasztalat, hanem a kapitalizmus DNS-ébe kódolt tulajdonság. Sőt, az együttélés túl gyenge fogalom ahhoz, hogy megragadja a kapitalista társadalom piacosodott és piacon kívüli területeinek viszonyát. Találóbb lenne talán a „funkcionális egymásba ékelődés” vagy „függés”, de ezek sem adják vissza megfelelően ennek a viszonynak a természetellenességét.{4} Mely, mint hamarosan látni fogjuk, a „kannibalizmussal” fejezhető ki a leginkább.

{1} A marxista hagyományok a tőkét gyakran önkiterjesztőként kezelik, ám ez a megfogalmazás félrevezető. A valóságban a tőke a kizsákmányolt bérmunkások munkaidő-fölöslegének eltulajdonításán és a gondoskodói munkát végzők, a faji alapon elkülönített társadalmi csoportok és a természet még nem vagy kevéssé kapitalizált javainak kisajátításán keresztül terjeszti ki magát. Kiterjesztése tehát nem önmagának köszönhetően történik, hanem a mi kannibalizálásunkon át. Ezt azáltal is hangsúlyozom, hogy az önkiterjesztés kifejezés „ön” tagját idézőjelekbe teszem.

{2} Piero Sraffa: Áruk termelése áruk révén. Előjáték a közgazdasági elmélet bírálatához. Major Iván ford. Budapest, Közgazdasági és Jogi Könyvkiadó, 1975.

{3} Immanuel Wallerstein: Historical Capitalism. London–New York, Verso, 1983. 39.

{4} Polányi Károly: A nagy átalakulás. Korunk gazdasági és politikai gyökerei. Budapest, Napvilág, 2004; Nancy Fraser: „Can Society Be Commodities All the Way Down?”, Economy and Society, 43, 2014.