részlet

Csak egy nap a világ © Bán Mór, 2024

Varsói ősz © Karády Anna, 2024

Budapesti szilveszter © Bán Mór, Karády Anna, 2024

Borítógrafika

Szendrei Tibor – Bán Mór ötlete alapján

Borítóterv

Féder Márta

© Hitel Kiadó, Budapest, 2024

grafika © Szendrei Tibor

Felelős kiadó Kárpáti Gábor Csaba

Felelős szerkesztő Kárpáti Gábor Csaba

A szöveget gondozta Rusznák György

Műszaki szerkesztés Evolor Bt.

hitelkonyvkiado.hu

ISBN 978-615-6702-37-1

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Szereplők

Agnieszka Kordylewsky-Zankiewitz – varsói színésznő

Gróf Áronfalvy és Kessekői Késmárky Áron – magyar arisztokrata, kalandor

Ifj. Horthy Miklós – Magyarország meghatalmazott nagykövete Brazíliában

Ridegh Henrik – rendőrfelügyelő

Bilicsi Ottmár – rendőr segédfelügyelő

Toma Gergely csendőr törzsőrmester

Kallmayer Tivadar – a lillafüredi Palotaszálló igazgatóhelyettese

Michovich István – a lillafüredi Palotaszálló személyzeti igazgatója

Morton – a lillafüredi Palotaszálló pincére

Somos Ilon – önkéntes szobalány

Nina – színházi öltöztetőnő

Ingrid Hammelbach – a német propagandaminisztérium filmügyi osztályvezetője

Joachim Glauber – SS-ezredes

Hans Gustav Greidrich – a német birodalmi filmkamara alelnöke

Pietro Petroni – olasz filmforgalmazási szakértő

Kazimierz Kordylewsky-Zankiewitz – lengyel vezérkari ezredes

Marek Dluhopolsky – lengyel hadnagy

Jávor Pál – magyar filmsztár

Karády Katalin – magyar filmsztár

Dr. Zsindely Ferenc – miniszterelnökségi államtitkár

Kádas Károly – a Filmhét elnökhelyettese, a Hunnia Filmstúdió elnöke

Tőrey Zoltán – a Magyar Film Iroda ügyvezető igazgatója

Pavol Sokola – szlovák hegymászó

VARSÓI ŐSZ

A látogató

A varsói utcákon fáradtan kószált a bágyadt napsugár. Az elegáns Żoliborz kerületi villa ablakán a beszűrődő fátyolos fény megvillantotta az ezüstszállal hímzett virágokat Agnieszka íriszkék ruháján. A szőke szépség az asztalnál ülve csak nézte, amint édesapja – az őszülő Kazimierz Kordylewsky-Zankiewitz vezérkari ezredes – nekilát a vacsorának.

– Véget ért a nyár… – sóhajtotta a lány kissé szomorúan.

– Mindig véget ér.

Agnieszka épp csak megkóstolta a gőzölgő főfogást, hogy megízlelje, sikerült-e eltalálnia a jellegzetes magyar fűszerezést.

– Neked hozzak még egy kis borsot, papa?

– Nem kell – rázta fejét az ezredes. – Jó így!

A lány még két falatot engedélyezett magának a töltött paprikából, azután letette az anyai örökségből származó ezüst evőeszközöket. Hatalmas önuralommal bírt: egyetlen színházi előadás előtt sem vacsorázott, mert tele hassal fájdalmas mutatvány egy színésznőnek belepréselődni a fűzős jelmezekbe. Ráadásul a Nyári Színházban – ahol aznap este is fellépett – a férfifaló Eszter szerepében még táncolnia is kellett.

– A revüt ma játsszátok utoljára? – kérdezte a tekintélyt parancsoló férfi.

– Nem… Csütörtök este lesz az utolsó… – Agnieszka a füle mögé tűrte hosszú, szőke haját. – Pénteken meg már a Nemzetiben kezdek! Délelőtt lesz a Lear király főpróbája. Ugye, el tudsz jönni, papa?

Az ezredes úgy tett, mintha nem is hallaná a kérdést – csöndesen evett tovább.

A lány a csipkével letakart zongora tetején álló órára nézett. Maradt még harminc perce az indulásig, hogy kényelmesen a Szász Kertbe érjen. A városi parkban felállított hatalmas faszínházban leginkább zenés darabokat játszottak. Agnieszka muzikalitását édesanyjától örökölte; ám míg a néhai Almásy Hedvig grófnő kitűnően zongorázott, a lánya leginkább csak énekelt. Így az elegáns, hárompedálos mignonzongora két éve már, hogy némán álldogált a halványzöld, selyemtapétás fal előtt…

Kazimierz pedánsan megtörölte a száját a hófehér damasztszalvétával, felemelte az előtte álló kristálypoharat, és megforgatta benne a bordó italt.

– Magyar? – kérdezte reménykedve, mert a bikavért különösen kedvelte.

– Sajnos nem… – emelte Agnieszka is ajkához a poharat. – Francia!

Az ezredes komótosan forgatta a szájában a kortyot, majd elégedetten bólogatott, miközben a metszett kristálypohár rubinvörös tartalmát a lágy fénybe tartva vizsgálgatta.

– Rendeltem francia pezsgőt is! – tette le a poharát a lány. Borból is csak kóstolót engedélyezett magának az előadás előtt. – Olcsóbb is volt, mint a visztulai.

– A francia borokra nincs vám… – mondta halkan az ezredes, majd letette a poharat, és hátradőlt a székben. – Franciaország… és Anglia… Ők a mi szövetségeseink. A reménységeink…

Az eozinmintás Zsolnay-vázán megcsillant a búcsúzó napfény, Agnieszka a különleges, rózsabogárzöld színjátszó kerámiát bámulta.

– De attól tartok, most már nincs okunk bizakodni! – hajtotta össze a szalvétát a férfi.

– Ez nem igaz! – villant apjára a lány szeme. – Az utolsó percig hinni kell! Amíg nem dördül el az első ágyúlövés, addig igenis van remény!

– Köszönöm! – mondta ki a megszokott magyar szót az ezredes, majd a tányér mellé tette a szalvétát. Köszönöm… Mindig így mondták az asztalnál – magyarul. Az özvegy katonatiszt szeretett felesége halála után sem változtatott ezen a szokáson.

– Egészségedre! – suttogta Agnieszka.

Hiányzott neki a magyar szó, és még jobban az anyja, aki pontosan tudná, hogy mivel csitíthatná az apja háborgó indulatait…

– Emlékszel? ‒ mélázott el. ‒ Régen augusztusban vagy a Balti-tengerhez mentünk kirándulni vagy Tátralomnicra!

– Most Danzig veszélyes hely… Az lenne a legjobb, kislányom, ha Budapestre utaznál.

– Nem megyek innen sehová… Ahogy mondtam, pár nap, és kezdődik az őszi szezon. Végre egy Shakespeare-darabban játszhatok!

– A magyar kormány semlegességet ígért az angoloknak. Ha kitör a háború, ott biztonságban leszel. Nem engedik be a nácikat.

– Cordeliaként talán még neked is fogok tetszeni, papa… – erőltette a mosolygást a lány. – Ő egy igazi Shakespeare-hősnő!

– Nekem az tetszene, ha végre felfognád, hogy ez nem játék! A németek nem vaktölténnyel lövöldöznek majd, mint ti a színpadon… A háború kegyetlen dolog, Agnieszka! Nem lesz itt semmiféle színház!

A szőkeség az ablak felé kapta az arcát, és nagy, mély levegőt vett.

– Ha a helyzet rosszabbra fordul… – folytatta Kazimierz összehúzott szemmel –, márpedig rosszabbra fordul…, akkor anyád rokonaihoz indulsz, megértetted? Addig kell menned, amíg nyitva a magyar határ!

– Papa… Túlságosan borúsan látsz mindent! – nézett Agnieszka a hunyorgó szempárba. – A direktor szerint Hitler nem akar háborút! Ha meg mégis, akkor ti megállítjátok őket a határon! – Bátorítóan rámosolygott az ezredesre. – Varsóban pedig igenis lesz színház! Sőt… A művészetekre talán az ilyen vészterhes időkben van a legnagyobb a szükség!

A mindig higgadt és megfontolt Kazimierz ezúttal elveszítette a türelmét:

– Komolyan azt hiszed, hogy egy ütődött színházigazgató jobban tudja, mire számíthatunk, mint a lengyel vezérkar ezredese? Térj észhez, kislányom! – Felpattant, odalépett elé, és talpra rántotta. – Ide hallgass, Agnieszka Kordylewska-Zankiewitz! Igyekeztem nem beleszólni abba, amit csinálsz! Színésznő akartál lenni, aminek nem örültem, de hagytam… Mindig megboldogult édesanyádra gondolok…

Nem tudta befejezni a gondolatot, mert csengettek.

– Marek meg akarja kérni a kezedet – jelentette ki a férfi, miközben a berregő hang felé fordult.

– Ezt te honnan tudod?

– Tőle – vonta meg a vállát.

– És mit mondtál neki, papa? – A lány arcán a csodálkozás és a félelem kifejezése váltakozott, nem pedig az örömé.

– Hogy ezt tőled kell megkérdeznie…

Marek Dluhopolsky, az ifjú katonatiszt, aki már egy ideje udvarolt az ezredes lányának, kint ismét lenyomta a csengőgombot. Az éles hang megint rázendített, miközben az ezredes egy borospalackkal a kezében tért vissza az étkezőasztalhoz.

– Marek a múlt héten is beszökött hozzád az éjjel… – jegyezte meg, miközben poharába bugyogtatta a vörösbort. – Gondolom, akkor csak tetszik neked.

Az ifjú gavallér már türelmetlenül toporzékolt a villa ajtajában, és felfelé nézegetett a hosszúkás ablakok irányába.

Agnieszka dermedten állt az ebédlő közepén.

A csengő ezután harmadszor is megszólalt. Dluhopolsky hadnagy újra megnyomta a gombot, de ezúttal nem vette le róla az ujját, így a készülék folyamatosan berregett.

– No, mi lesz? Nem engeded be? – kérdezte az ezredes fájdalmasan hunyorogva.

Agnieszka nem válaszolt, csak bólintott egyet, és elindult a bejárati ajtó felé.

A tükörnél azonban megtorpant. Gyakorlott mozdulatokkal megigazította a haját, nyelvével végigsimított a fogsorán, majd rámosolygott tükörképére. Ajkai ugyan szélesre nyíltak, de a kék szemekben idegesség csillogott.

Miután az ajtóhoz fordult, hatalmas levegőt vett, és kinyitotta.

A vőlegény

A napsugár küszködve tört át a felhőkön, megvilágítva a küszöbön álló Marek Dluhopolsky oldalra fésült, brillantinozott frizuráját. Az ifjú hadnagy fodrásznál is járt, és ezúttal nem egyenruhában, hanem egy széles válltömésű, szürke, a nyári estéhez kissé meleg, halszálkás öltönyben köszöntötte szíve hölgyét. A kissé hosszú, de elegáns nadrág szárára frissen nyírt fű ragadt. Marek nem várt, már az ajtóban előrántotta a virágcsokrot a háta mögül.

– Ezt neked hoztam! – nyújtotta át a sárga margarétákból álló bokrétát. – Ha jól emlékszem, a sárga a kedvenced…

De nem a margaréta… – gondolta Agnieszka, miközben mosolyogva átvette a csokrot. – Azonnal vízbe kell rakni őket! – pillantott a kókadozó virágfejekre.

– Nem bírják a meleget… – mentegetőzött Marek, miközben hóna alatt egy bonbonnal követte a lányt.

Míg Agnieszka vizet eresztett a vázába, a fiatalember hajlongva üdvözölte az asztalnál ülő ezredest. Az idős katonatiszt udvariasan viszonozta a köszöntést, de nem kínálta hellyel a hadnagyot, lánya pedig túlságosan hosszan rendezgette a virágszálakat a zöldmázas vázában.

– Bonbont is hoztam! – törte meg végül a csendet Marek.

Agnieszka mosolyogva fordult felé ismét. Átvette az újabb ajándékot, és zongora tetejére tette. Idegesen az órára pillantott. Elkések, ha nem indulok el tíz percen belül…

– Az utolsó előadás, ugye? – kérdezte a fiatalember.

– Nem… Az majd csütörtökön lesz.

A tévesztés miatt a hadnagy az ezredesre nézett, aki egy zavart mosoly kíséretében megvonta a vállát. A lány észrevette, hogy a Marek a borotválkozás közben megvágta a nyakát: a friss vér jól összekente a hófehér inggallért. A fiatalember viszont jelentőségteljes pillantással nézett rá, mire ijedtében túlságosan szélesre húzta azt a mosolyt.

– Azért jöttem – vágott a mondadója közepébe a hadnagy –, hogy feltegyek egy kérdést! ‒ A homloka erősen izzadt. – Talán nem ez a legmegfelelőbb időpont…

– Kitűnő az időpont! – szólt közbe az ezredes.

Agnieszka is izzadt. A tarkója… Éppen úgy érezte magát, mint amikor táncolt a színpadon. A nyakszirtjétől a derekáig szaladtak a cseppek…

– Tudom, hogy talán hirtelen jön… – folytatta Marek.

A szoba levegője megtelt várakozással és izgalommal, de a fiatal hadnagy nem fejezte be, amit elkezdett.

Elhallgatott és a padlót nézte.

Agnieszka nem bírta a kínos csendet. Zavarában a zongorához fordult, és ujjaival az ekrüszínű klöplicsipkét igazgatta. Ez segített a dolgon, mert Dluhopolsky hadnagy folytatta, amibe belekezdett – hirtelenjében kotorászni kezdett a zsebében, és megtalálta, amit keresett.

Egy bordó bársonydobozt húzott elő.

– Agnieszka – nézett a lány szemébe, miközben kinyitotta a dobozkát. – Légy a feleségem!

A lány egy pillanatig a gyűrűre bámult, kifújta a tüdejében raboskodó levegőt, majd mélyet szippantott a frissből.

– Kérlek…! – rázta meg a dobozt idegességében Marek.

Agnieszka arcán kigyúlt a tökéletes színpadi mosoly:

– Rendben!

Amíg a vőlegény a gyűrűt az ujjára húzta, ő csak a fiatalember ajkát figyelte. Alsó vagy felső… – gondolkozott. – Felső… – döntötte el. – Felsőajak…

Amikor a hadnagy odahajolt, akkor a lány behunyta a szemét, és egy puha csókot lehelt Marek felső ajkára.

Rövid és diszkrét csók volt – pont olyan, amelyet egy ezredes előtt illendő adni.

– Marek Dluhopolsky… – szólalt meg vidáman a leendő após –, aztán ha éjszaka közepén felver a vágy… akkor ne merészelj többet az ablakon bemászni! Egy halott vőlegény ártana a családi renoménak!

Tartalom

Szereplők

VARSÓI ŐSZ

A látogató

A vőlegény

Színház

Nina

Vastaps

Ősz

CSAK EGY NAP A VILÁG

Jeges országút

A Palotaszálló

Unicum és pálinka

Sínek a semmibe

A viadukt

Nicky

A kihallgatás

Magyar világhíradó

Istenek alkonya

Vérrel teli fürdőkád

Szent éj

Az éjszakai fény barlangja

Vörös cseppkő

BUDAPESTI SZILVESZTER

A Hitel Kiadó ajánlatából

Keresse könyveinket webáruházunkban:

hitelkonyvkiado.hu

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn – SIL Open Font License