DŰNE-SOROZAT

Dűne

A Dűne messiása

A Dűne gyermekei

A Dűne Istencsászára

A Dűne eretnekei

A Dűne Káptalanház

A Dűne vadászai

A Dűne homokférgei

CALADAN-TRILÓGIA

Caladan hercege

Caladan úrnője

Caladan örököse

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Brian Herbert and Kevin J. Anderson: Sisterhood of Dune

Tor Doherty Associates LLC., 2012

Fordította: Sziklai István és Tamás Gábor

Copyright © 2011 by Herbert Properties LLC

Hungarian translation © Sziklai István, Tamás Gábor

Hungarian edition © GABO Kiadó

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a Gabo Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Kleinheincz Csilla

Szerkesztő: Takács Gábor

Borítóterv: Hegyi Péter

Tördelő: Malum Stúdió

Korrektor: Dobos Attila, Varga Virág

ISBN 978-963-566-778-9

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

A Gabo Kiadó e-könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

Ezt a könyvet a Dűne-rajongók hadának ajánljuk világszerte. Elképesztő támogatásotok révén valósulhatott meg ez a fantasztikus univerzum.

Frank Herbert lelkes olvasóinak köszönhetően lett a Dűne az első regény, ami elnyerte a science fiction két legmagasabb kitüntetését, a Hugo- és a Nebula-díjat. Később, ahogy a rajongók száma egyre nőtt, A Dűne gyermekei lett az első tudományos-fantasztikus regény, ami felkerült a New York Times bestsellerlistájára. Amikor David Lynch filmváltozatát 1984-ben bemutatták, a Dűne az első helyre került a New York Times könyvlistáján.

Ma, közel negyven évvel a Dűne eredeti megjelenése után a rajongók továbbra is életben tartják Frank Herbert csodálatos örökségét, és továbbra is olvassák eredeti műveit éppúgy, mint új regényeinket.

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Mint minden könyvünk esetében, most is hatalmas hálával tartozunk feleségeinknek, Janet Herbertnek és Rebecca Moesta Andersonnak szeretetükért és kreatív támogatásukért. Szeretnénk továbbá hálánkat kifejezni Tom Dohertynek a Tor Booksnál, szerkesztőinknek, Pat LoBruttónak (Tor) és Maxine Hitchcocknak (Simon & Schuster UK), és az ügynökünknek, John Silbersacknek (Trident Media Group). Mellettük pedig Kim Herbert és Byron Merritt is fáradhatatlanul dolgoztak azon, hogy segítsék a Dűne-regények ismertségének növelését azok reklámozásával, az író-olvasó találkozókon való megjelenésekkel és a hivatalos honlapon végzett munkával. Kevin szeretne köszönetet mondani Mary Thomsonnak is a sokórányi átírásáért, valamint Diane Jones és Louis Moesta tesztolvasóknak.

„Ez a zsenik ideje volt, a képzeletük határait feszegető és a fajuk lehetőségein töprengő embereké.”

A NAGY ISKOLÁK TÖRTÉNETE

„Azt hihetnénk, hogy az emberiségre béke és jólét köszöntött a gondolkodó gépek legyőzése és a régi Nemesi Liga helyébe lépő Landsraad Szövetség megalakulása után, de a csaták még csak most kezdődtek. Mivel nem volt külső ellenség, akivel harcolhattunk volna, önmagunkkal csaptunk össze.”

AZ IMPÉRIUM ÉVKÖNYVEI

Nyolcvanhárom év telt el azóta, hogy az utolsó gondolkodó gépeket elpusztították a corrini csatában, amit követően Faykan Butler felvette a Corrino nevet, és az új Impérium első Császárává koronáztatta magát. A nagy háborús hős, Vorian Atreides hátat fordított a politikának, és elmenekült az ismeretlenbe, miközben alig észrevehetően öregedett az élethosszabbító kezelésnek hála, amit hírhedt apjától, a néhai kimek tábornoktól, Agamemnontól kapott. Vorian egykori szárnysegédét, Abulurd Harkonnent a corrini csatában tanúsított gyávaságáért elítélték, és a komor Lankiveil bolygóra száműzték, ahol húsz évvel később meghalt. Leszármazottai továbbra is Vorian Atreidest hibáztatják balsorsukért, bár őt már nyolc évtizede nem látta senki.

A Rossak nevű dzsungelbolygón Raquella Berto-Anirul, miután túlélte a veszélyes mérgezést, aminek köszönhetően belőle lett az első Tisztelendő Anya, a majdnem teljesen kihalt varázslónők módszereit alkalmazva igyekszik létrehozni a Nővérek iskoláját, ahol elméjük és testük fejlesztésére képzik ki a nőket.

Gilbertus Albans, a független robot, Erasmus egykori pártfogoltja másfajta iskolát hozott létre a bukolikus Lampadason, ahol arra tanítja az embereket, hogy az elméjüket miként rendezzék olyanná, mint a számítógépeké, ezzel Mentáttá téve őket.

Aurelius Venport és Norma Cenva – aki életben maradt, bár fejlettebb állapotban létezik tovább – leszármazottai Venport Holding néven hatalmas kereskedelőbirodalmat építettek ki. Űrflottájuk Holtzman-hajtóművekkel hajlítja meg a teret, hajóikat pedig mutálódott, fűszerrel eltelített navigátorok irányítják.

A gondolkodó gépek legyőzése óta eltelt idő ellenére a technológiaellenesség továbbra is tombol az emberlakta világokon, ahol nagy hatalmú, fanatikus csoportok hajtanak végre erőszakos tisztogatást…

„Miután ezer éven át rabszolgasorban éltünk, végül legyőztük Omnius, a számítógépes örökelme erőit, de harcunk még messze nem ért véget. Serena Butler Dzsihádja talán befejeződött, de most egy sokkal alattomosabb és nagyobb kihívást jelentő ellenséggel kell megküzdenünk: a technológiával szembeni emberi gyengeség és a múlt hibáinak megismétlésére irányuló kísértés ellen.”

MANFORD TORONDO: AZ EGYETLEN ÚT

Manford Torondo már nem is számolta, hány bevetésen vett részt. Néhányat el akart felejteni, mint például azt a szörnyű napot, amikor a robbanás darabokra szaggatta, és ami a teste alsó felébe került. Ez a bevetés azonban könnyebb lesz, és messzemenőkig kielégítő – az emberiség legnagyobb ellenségének további maradványait törlik el.

A dermesztően fagyos fegyverzettől csillogó géphadihajók a naprendszeren kívül lebegtek, ahol csak a halvány csillagfény még haloványabb köde tükröződött a burkolatukon. A szétszórt Omnius örökelmék megsemmisítésének következtében ez a robot támadócsoport soha nem érte el a célját, a Szövetség közeli csillagrendszerében pedig még csak nem is sejtették, hogy valaha célpontok voltak. Azonban most Manford felderítői újra megtalálták a flottát.

Az ellenség veszedelmes hajói még mindig sértetlenül, felfegyverkezve és működőképesen lebegtek az űrben, ám jóval a corrini csata után immár élettelenül. Pusztán elhagyott szellemhajók voltak – de attól még förtelmek. Ennek megfelelően kellett bánni velük.

Ahogy hat kis hajója megközelítette a mechanikus szörnyetegeket, Manfordot ősi borzongás járta át. Butlerista mozgalmának elkötelezett hívei felesküdtek, hogy a tiltott számítógépes technológia minden maradványát elpusztítják. Most habozás nélkül megközelítették az elhagyott robotflottát, mint ahogy a sirályok szállnak rá a partra vetett bálna tetemére.

Ellus kardmester hangja recsegve tört elő a szomszédos hajó kommjából. A hadművelet során a kardmester repült az élen, ő irányította a butlerista vadászokat ezekhez az alattomos robothajókhoz, amelyek évtizedek óta észrevétlenül sodródtak az űrben.

– Ez egy huszonöt hajóból álló támadószázad, Manford. Pontosan ott, ahol a Mentát megjósolta, hogy rájuk találunk.

A láb nélküli testéhez speciálisan átalakított ülésében Manford bólintott. Gilbertus Albans továbbra is lenyűgözte szellemi képességeivel.

– A Mentát iskola ismét bebizonyította, hogy az emberi agy felsőbbrendűbb a gondolkodó gépeknél.

– Az emberi elme szent – mondta erre Ellus.

– Az emberi elme szent. – Ezt az áldást Manford Istentől kapott látomásából vette, és a mondás roppant népszerűvé vált a butleristák körében. A férfi bontotta a vonalat, és tovább figyelte a kibontakozó műveletet saját tömör hajójáról.

A pilótafülkében mellette ülő Anari Idaho kardmester rögzítette a robot csatahajók helyzetét a képernyőn, és közölte értékelését. A nő fekete-szürke egyenruhájának hajtókáján a mozgalom emblémáját viselte, a stilizált jelvénnyel, a vérvörös ököllel, ami egy szimbolikus fogaskereket szorongatott.

– Elég a fegyverzetünk ahhoz, hogy távolról elpusztítsuk őket, ha okosan használjuk a robbanóanyagot – közölte. – Nem kell megkockáztatni az átszállást a hajókra. Harci mekek és összekapcsolt küzdődrónok őrzik őket.

Manford felnézett társnőjére és barátjára, és bár tekintete változatlanul jeges maradt, a nő látványa mindig megmelengette a szívét.

– Nincs itt semmi kockázat… az örökelme halott. És meg akarom nézni ezeket a gépdémonokat, mielőtt kiiktatjuk őket.

Anari, aki Manford ügyének és egyben személyének is szentelte magát, elfogadta a döntést.

– Ahogy kívánod. Én majd vigyázok rád. – A nő széles, ártatlan arckifejezése meggyőzte Manfordot, hogy szerinte a férfi nem cselekedhet rosszul, nem hibázhat… és ennek az odaadásnak köszönhetően Anari minden helyzetben ádázul védelmezte őt.

Manford pattogó hangon parancsokat kezdett osztogatni.

– Oszd csapatokra a híveimet! Felesleges sietni. Jobban szeretem a tökéletességet a kapkodásnál. Ellus kardmester koordinálja a lékelőtöltetek elhelyezését a géphajókon. Egy roncsdarab sem maradhat, mire végzünk.

Fizikai korlátai miatt a kevés dolog egyike, ami örömmel töltötte el, az volt, ha végignézhetett egy efféle pusztítást. A gondolkodó gépek egykor elözönlötték ősei otthonát, a Moroko bolygót, elfogták a lakosságot, és a járványuk elszabadításával mindenkit meggyilkoltak. Ha az ükszülei nincsenek éppen távol az otthonuktól, hogy a Salusa Secunduson bonyolítsanak le egy üzletet, akkor ők is csapdába estek volna, és meghalnak. És akkor Manford soha nem születik meg.

Bár az őseire kiható események nemzedékekkel ezelőtt történtek, ő még mindig gyűlölte a gépeket, és megfogadta, hogy folytatja a szent küldetést.

Butlerista híveit öt képzett kardmester kísérte, az Emberiség Paladinjai, akik vállt vállnak vetve harcoltak velük a gondolkodó gépek ellen Serena Butler Dzsihádja során. A Corrinon aratott nagy győzelem utáni évtizedekben a kardmesterek a tisztogatási műveletekkel voltak elfoglalva: felkutatták és megsemmisítették a robotbirodalom minden maradványát, amit csak szétszórva találtak a naprendszerekben. Sikereiknek köszönhetően efféle maradványokat, mint a mostani is, egyre nehezebb volt fellelni.

Ahogy a butlerista hajók megérkeztek a gépflotta tagjai közé, Anari a képernyőjén figyelte a műveletet. Félhangosan töprengett, ahogy csak a férfi jelenlétében szokott:

– Mit gondolsz, hány ilyen flottát fogunk még találni, Manford?

A válasz egyértelmű volt.

– Az összeset meg akarom keresni.

Ezek az élettelen robot harci flották könnyű célpontok voltak, amelyek szimbolikus győzelemként szolgáltak, ha megfelelően lefilmezik és sugározzák őket. Az utóbbi időben azonban Manfordot egyre inkább aggasztotta az új Corrino Impériumban észlelt romlás, korrupció és fejét felütő egyéb kísértés. Hogyan felejthették el az emberek ilyen gyorsan a korábbi veszélyeket? Hamarosan talán más irányba kell terelnie hívei buzgalmát, és szükség lesz egy újabb tisztogatásra a lakosság körében…

Ellus kardmester gondoskodott az adminisztratív részletekről, arról, hogy a robothajókat hálózatosan elossza, és csapatokat rendeljen a meghatározott célpontokhoz. Az öt másik butlerista hajó felvette pozícióját az elhagyott gépek között, és rácsatlakoztak a hajótestekre. Aztán az egyes csapatok utat robbantottak maguknak a fedélzetre.

Manford emberei közben beöltöztek, és felkészültek rá, hogy átlépjenek a legnagyobb robothajó fedélzetére. Ragaszkodott hozzá, hogy a saját szemével lássa a gonoszt, annak dacára, hogy ez milyen erőfeszítéssel járt. Soha nem érte volna be azzal, hogy csak hátramarad és onnan nézelődik. Már megszokta, hogy Anarit használja lábaként és kardjaként. Az erős bőrből készült hám mindig a közelben volt, arra az esetre, ha Manfordnak harcba kellene bocsátkoznia. A nő most a hámot a vállára vette, beállította a nyaka mögé az ülést, majd rögzítette a pántokat a hónaljánál, a mellkasán és a derekán.

Anari magas és alkatilag erős nő volt, és amellett, hogy megkérdőjelezhetetlen hűség fűzte Manfordhoz, szerette is őt – ezt a férfi minden alkalommal láthatta, amikor a szemébe nézett. De persze az összes híve szerette őt, Anari ragaszkodása azonban még ártatlanabb és tisztább volt, mint a legtöbbjüké.

Ahogyan már számtalanszor korábban, a nő most könnyedén felemelte Manford lábatlan testét, és a feje mögötti ülésbe emelte. A férfi nem érezte magát gyereknek, amikor társa vállán lovagolt, hanem Anari részének. Mindkét lábát lerobbantotta ugyan egy hígvelejű technológiabarát bombája, ami megölte Rayna Butlert, a gépellenes mozgalom szent életű vezetőjét, ám Manfordot maga Rayna áldotta meg, mielőtt belehalt a sérüléseibe.

A Suk-orvosok csodának nevezték, hogy egyáltalán túlélte, és az is volt: csoda. Úgy rendeltetett, hogy tovább éljen a szörnyű nap után. Testi sérülései dacára Manford magához ragadta a butlerista mozgalom irányítását, és roppant buzgalommal vezette őket. Félember, de kétszer akkora vezér. A medencéjéből megmaradt ugyan valamennyi csont, de a csípője alatt szinte semmi, ugyanakkor még mindig megvolt az esze és a szíve, és semmi másra nem is volt szüksége. Csak a híveire.

Megkurtított teste szépen belesüppedt Anari hámjába, és most magasan ült a társa vállán. Súlyának finom áthelyezésével úgy irányította a nőt, mintha a teste része lenne, a dereka alatti nyúlványa.

– Vigyél a zsiliphez, hogy elsőként szállhassunk át!

Azonban még így is ki volt szolgáltatva a nő mozdulatainak és döntéseinek.

– Nem. A másik hármat küldöm előre. – Anari nem tűrt ellentmondást, ha egyszer nemet mondott valamire. – Csak miután meggyőződtek róla, hogy nincs veszély, akkor viszlek át a fedélzetre. A feladatom, hogy megvédjelek téged, felülírja a türelmetlenségedet. Akkor megyünk, amikor tájékoztatnak, hogy biztonságos, egyetlen perccel sem hamarabb.

Manford a fogát csikorgatta. Tudta, hogy a társa jót akar, de a túlságosan védelmező hozzáállása időnként frusztrálta.

– Senkitől sem várom el, hogy helyettem vállalja a kockázatot.

Anari hátranézett a férfi arcára a válla fölött, és megajándékozta egy kedves mosollyal.

– Még szép, hogy mi vállaljuk helyetted a kockázatot. Mindannyian az életünket adnánk érted.

Miközben Manford csapata átszállt az élettelen robothajóra, és átkutatta a fémfolyosókat, továbbá robbanótöltetek elhelyezésére alkalmas helyeket keresett, a férfi a saját hajója fedélzetén várakozott, a hámjában fészkelődve.

– Mit találtak?

A nő mozdulatlanul felelte:

– Majd jelentenek, ha lesz mit jelenteniük.

Végül a csapat bejelentkezett:

– Egy tucat harci mek van a fedélzeten, uram, mind dermedt és deaktivált. A hőmérséklet fagyos, de újraindítottuk az életfenntartó rendszereket, így kényelmesen feljöhettek a fedélzetre.

– Nem érdekel a kényelem.

– De lélegezned muszáj. Majd szólnak, ha készen állnak – közölte Anari.

Bár a robotoknak nem volt szükségük létfenntartó rendszerekre, számos hajót úgy szereltek fel, hogy emberi foglyokat szállíthasson a raktérben. A Dzsihád utolsó éveiben Omnius minden működőképes járművet átadott a harci flottának, miközben hatalmas automatizált gyárakat épített, hogy ezrével építsen új hadihajókat.

És az emberek mégis győztek, mindent feláldozva az egyetlen győzelemért, ami számított…

Fél órával később a géphajóban a légkör elérte azt a szintet, ahol Manford is életben maradhatott védőöltözet nélkül.

– Készen állunk, hogy a fedélzetre lépj, uram! Több jó helyet is találtunk a robbanótöltetek elhelyezésére. És emberi csontvázakat is. Egy rakteret, legalább ötven fogollyal.

Manford erre felkapta a fejét.

– Foglyokat?

– Rég halottak, uram.

– Jövünk. – Anari, a hallottakkal elégedetten lemászott az összekötő zsiliphez, a hátán ülő Manford pedig hódító királynak érezte magát. A nagy hajó fedélzetén a levegő még mindig igen híg volt és fagyos, a férfi pedig megborzongott, majd megragadta a társa vállát, hogy visszanyerje az egyensúlyát.

A nő aggódó pillantást vetett rá.

– Várjunk még tizenöt percet, hogy felmelegedjen a levegő?

– Ez nem a hideg miatt van, Anari. Hanem a levegőt megülő gonoszság miatt. Hogy tudnám elfelejteni az összes emberi vért, amit ezek a szörnyek kiontottak?

A félhomályos, spártai kialakítású hajó fedélzetén Anari elvitte őt abba a helyiségbe, ahol a butleristák feltörték a lezárt ajtót, ami mögül emberi csontvázak kerültek elő nagy összevisszaságban. Többtucatnyi embert hagytak itt éhen halni vagy megfulladni, valószínűleg azért, mert a gondolkodó gépeket nem érdekelte a sorsuk.

A kardmester arcára szörnyű nyugtalanság és bánat telepedett. Minden sokrétű harci tapasztalata ellenére Anari Idahót továbbra is megdöbbentette a gondolkodó gépek közönye és kegyetlensége. Manford egyszerre csodálta és szerette őt ártatlanságáért.

– Biztosan foglyokat szállítottak valahova – szólalt meg a nő.

– Vagy kísérleti alanyokat a gonosz Erasmus robotnak – mondta Manford. – Amikor aztán a hajók új parancsot kaptak, hogy támadják meg ezt a rendszert, nem fordítottak további figyelmet a fedélzeten lévő emberekre. – Elmormolt egy néma imát és áldást, remélve, hogy az felgyorsítja az elveszett lelkek útját a mennyországba.

Ahogy Anari kivitte őt az emberekkel teli raktérből, elhaladtak egy szögletes, kikapcsolt harci mek mellett, ami szoborként állt a folyosón. A karjain vágópengék és lőfegyverek meredeztek, a tömpe fej és az optikai szálak mintha az emberi arcot parodizálták volna. Manford undorodva nézte a gépet, és elfojtott egy újabb borzongást. Ez soha többé nem történhet meg újra.

Anari kirántotta hosszú, tompa impulzuskardját.

– Fel fogjuk ugyan robbantani ezeket a hajókat, uram… de megengeded?

A férfi elmosolyodott.

– Habozás nélkül.

Mint valami felengedett rugó, a kardmester rárontott a mozdulatlan robotra. Az egyik csapás megsemmisítette a mek optikai szálait, több ütés lecsapta a tagjait, mások szétzúzták a törzsét. Az évtizedek óta kikapcsolt mekből még csak szikra sem pattant ki, ahogy kenőfolyadék sem spriccelt elő, amikor a nő feldarabolta.

Anari végül zihálva lenézett rá, majd azt mondta:

– Még a ginazi kardmesteriskolában több száz ilyet öltem meg. Az iskolának a működőképes harci mekekre vonatkozó parancsa még mindig érvényes, így a tanoncok gyakorolhatják a megsemmisítésüket.

Már maga a gondolat is elrontotta Manford hangulatát.

– Véleményem szerint túl sok működőképes mek van a Ginazon – jegyezte meg a férfi. – És ez nyugtalanít. A gondolkodó gépeket nem lenne szabad háziállatként tartani. Nincs hasznos célja semmilyen kifinomult gépnek.

Anarit bántotta, hogy a társa kritikával illette a kedves emlékét. Nagyon halkan szólalt meg.

– Így tanultunk meg harcolni ellenük, uram.

– Az embernek ember ellen kellene edzenie.

– Az nem ugyanaz. – Anari a már amúgy is szétzúzott harci meken töltötte ki a frusztrációját. Még egyszer utoljára rásújtott, aztán elindult a híd felé. Útközben több másik meket is találtak, és a nő mindegyiket ugyanolyan bősz haraggal intézte el, amit Manford is érzett a szívében.

A robothajó irányítófedélzetén ő és a kardmester találkozott a csapat többi tagjával. A butleristák felborítottak egy pár kikapcsolt robotot a hajó vezérlőinél.

– Minden hajtómű működik, uram – jelentette az egyik hórihorgas férfi. – A biztonság kedvéért robbanóanyagot erősíthetünk az üzemanyagtartályokra, de innen is túlterhelhetjük a reaktorokat.

Manford bólintott.

– A robbanásoknak elég nagynak kell lenniük ahhoz, hogy elsöpörjék az összes közelben lévő hajót. Ezek a járművek működőképesek, de még csak ócskavasnak sem akarom felhasználni őket. Mert… szennyezettek.

Tudta, hogy másoknak nincsenek ilyen aggályaik. Az ellenőrzésén kívül eső, korrumpálható emberek csapatosan fésülték át a hajózási útvonalakat, hogy ehhez hasonló, sértetlen flottákat találjanak, amiket azután megmenthetnek és kijavíthatnak. Az elvtelen dögevők! A VenHold űrflotta erről volt hírhedt: hajóik több mint felét a gondolkodó gépek felújított járművei adták. Manford többször is szóváltásba keveredett Josef Venport directeurrel, de a kapzsi üzletember nem volt hajlandó józan belátásra térni. Manford némi vigaszt lelt a tudatban, hogy legalább ez a huszonöt ellenséges hadihajó soha nem kerül felhasználásra.

A butleristák megértették, hogy a technológia ugyan csábító, viszont rengeteg lappangó veszélyt rejt. Az emberiség elpuhult és ellustult Omnius megdöntése óta. Az emberek igyekeztek ürügyeket keresni, kényelemre és komfortra törekedtek, kitolták a határokat, saját vélelmezett előnyeiket kutatva. Siránkoztak és kifogásokat találtak: hogy az a gép lehet, hogy rossz, de ez a kicsit más technológia elfogadható.

Ő nem volt hajlandó mesterséges határokat húzni. Ez egy csúszós lejtő volt. Egyik apróság elvezethetett egy másikhoz, az újabbhoz, és hamarosan a lejtőből szakadék válik. Az emberi fajt soha többé nem szabad, hogy rabszolgasorba taszítsák a gépek!

Most elfordította a fejét, hogy a hídon álló három másik butleristához szóljon.

– Menjetek! A kardmesteremnek és nekem még van itt egy utolsó feladatunk. Küldjetek üzenetet Ellusnak: tizenöt percen belül jó lenne indulnunk!

Anari pontosan tudta, hogy Manford mire gondolt. Mi több, felkészült rá. Amint a többi követő visszatért a hajójukra, a kardmester kivette a kis aranyozott szimbólumot a hámja egyik rekeszéből – egyet a Manford rendelte sok hasonló szimbólum közül. A férfi tiszteletteljesen tartotta a jelképet, amiről Rayna Butler jóságos arca meredt rá. Immár tizenhét éve követte a látnok lépteit.

Manford megcsókolta a szimbólumot, aztán visszaadta a társának, aki letette a robothajó vezérlőpaneljére. Majd a férfi azt suttogta:

– Rayna áldja meg a mai művünket, és vigyen sikerre minket döntően fontos küldetésünkben! Az emberi elme szent.

– Az emberi elme szent. – Anari gyors léptekkel, meleg párát fújtatva a fagyos levegőben, a hajójukhoz sietett, ahol a csapat aztán lezárta a zsilipet, és megszüntette a dokkolást. A hajójuk eltávolodott a robbantásra kész harccsoporttól.

Egy órán belül az összes butlerista csapásmérő egység összegyűlt a sötét robothajók felett.

– Egy perc maradt a robbanásig, uram – érkezett Ellus kardmester hangja a kommból. Manford bólintott, tekintetét a képernyőre szegezte, de nem szólt egy szót sem.

Nem is volt rá szükség.

Az egyik robothajó lángba borult, fémdarabok süvítettek szanaszét. Gyors egymásutánban a többi hajó is felrobbant, ahogy a hajtóművük túltöltődött, vagy az üzemanyagukat gyújtották be az időzített robbanások. A lökéshullámok egyesültek, és a törmelékek fémgőz és táguló gázok kavargó levesévé keveredtek. Kis ideig az egész olyan fényesen ragyogott, mint egy új nap, ami Rayna tündöklő mosolyára emlékeztetett… Aztán minden fokozatosan eloszlott és elhalványult.

A nyugalom tengerének túlpartján Manford szózatot intézett hűséges híveihez:

– Az itteni munkánk bevégeztetett.

„Mi az emberi állapot barométerei vagyunk.”

RAQUELLA BERTO-ANIRUL TISZTELENDŐ ANYA
beszéd a harmadik végzős osztály előtt

Raquella Berto-Anirul Tisztelendő Anya szükségből látott hosszú távlatokat a történelemben. Mivel az elméjében az ősi emlékek egyedülállóan gazdag sokaságát őrizte – magát a megszemélyesített történelmet –, olyan szemszögből látta a múltat, ahogy senki más… Legalábbis egyelőre.

Mivel gondolatai közt ennyi nemzedékből meríthetett, Raquella igencsak fel volt vértezve ahhoz, hogy lássa az emberi faj jövőjét. A többi nővér az iskolában ráadásul vezetőjükként is tekintett az egyetlen Tisztelendő Anyára. Neki pedig másokat is meg kellett tanítania erre a látásmódra, hogy kiterjessze rendje tudását és elfogulatlanságát, valamint fejlessze azokat a fizikai és szellemi képességeket, amelyek megkülönböztetik a nővéreket az átlagos nőktől.

Raquella érezte a szitáló eső arcára hulló cseppjeit, ahogy a többi nővérrel együtt a Rossak-iskola, a rend hivatalos képzőintézményének sziklaerkélyén állt. Fekete, magas gallérú köntösében ünnepélyes arccal nézett le a szikla széléről a lilás dzsungelre. Bár a levegő meleg és párás volt a komor szertartáshoz, az időjárás aligha volt kellemetlennek mondható az évnek ebben az időszakában, mert rendszeresen szellő söpört végig a sziklafalakon. Enyhén kesernyés szag ülte meg a levegőt, ahogy a távoli vulkánok kénes utóíze elkeveredett a környezet vegykonyhájában készült ragu illatával.

Ma egy újabb halott nővér temetését kellett elviselniük, egy újabb mérgezés okozta tragikus halálesetet… ami újabb kudarcot jelentett a második Tisztelendő Anya létrehozása közben.

Több mint nyolc évtizeddel ezelőtt a haldokló és megkeseredett Ticia Cenva varázslónő halálos adagot adott Raquellának a létező leghatásosabb méregből. Raquellának meg kellett volna halnia, de ő az elméje mélyén, a sejtjeiben manipulálta annak biokémiai összetételét, megváltoztatva magának a méregnek a molekulaszerkezetét. Csodával határos módon túlélte a mérgezést, de ez a megpróbáltatás valami alapvetőt alakított át benne, halandóságának legvégső határait elérve beindította a krízis kiváltotta transzformációt. Elméjében könyvtárnyi előző élettel és új képességgel emelkedett fel, épen és elevenen, de megváltozva. Ennek révén pedig képes volt önmagát a génjei szintjén látni, birtokába került a testét összekapcsoló minden egyes szál azonosítására képes, bensőséges ismeretnek.

Krízis. Túlélés. Fejlődés.

De az azt követő évek során, a sok próbálkozás ellenére, senki másnak nem sikerült elérnie ugyanezt az eredményt. Raquella nem tudta, hány élet elvesztésével tudná továbbra is igazolni a megfoghatatlan cél elérését. Csak egyetlen módját ismerte annak, hogy egy nővért átlökjön a szakadék szélén: ha a halál pereméig taszítja, ahol – talán – meglelheti a fejlődéshez kellő erőt…

Legjobb tanítványai derűlátóan és elszántan, továbbra is hittek benne.

És meghaltak.

Raquella szomorúan nézte, ahogy a fekete köntösű nővér és a három zöld köntösű tanonc elfoglalta helyét a fák lombkoronájának tetején, és leeresztették a holttestet az ezüstös-lila dzsungel párás mélységébe. A holttestet ott hagyják majd a ragadozóknak, az élet és halál örök körforgásának részeként, aminek során az emberi maradványok végül újrahasznosulnak a talajban.

A bátor fiatal nőt Tiana nővérnek hívták, de a testét most fakó szövetbe burkolták, amire nem írták rá a nevét. A dzsungel teremtményei mélyen odalent megmoccantak, ahogy a sűrű lombkorona elnyelte az emelvényt.

Raquella maga már több mint százharminc éve élt. Szemtanúja volt Serena Butler Dzsihádja végének, a corrini csatának két évtizeddel később, majd az azt követő zűrzavaros éveknek. Kora dacára fürgén mozgott, és szellemileg is friss volt. Az öregedés legrosszabb hatásait az Arrakisról behozott melanzs visszafogott használatával, valamint saját biokémiájának manipulálásával tartotta kordában.

Folyamatosan gyarapodó iskolája külsős jelöltekből állt, akiket az Impérium legkiválóbb fiatal nőiből toboroztak, beleértve az ezt a bolygót az előző években és a Dzsihád idején uraló varázslónők különleges utolsó leszármazottait is – közülük mára alig nyolcvanegyen maradtak. Összesen ezeregyszáz nővért képeztek itt, ezek kétharmada diák. Néhányuk óvodákban nevelt gyermek, Raquella misszionáriusainak lányai, akik elfogadható apáktól származtak. A toborzók ideküldték a reményteljes új jelölteket, és a képzés folytatódott…

Az emlékezetében lévő hangok évek óta sürgették, hogy tegyen próbára nővéreket és hozzon létre további hozzá hasonló Tisztelendő Anyákat. Ő és főnökasszonytársai az életüket annak szentelték, hogy megmutassák más nőknek, hogyan uralkodjanak a gondolataikon, a testükön, a saját jövőjükön. Most, hogy a gondolkodó gépek eltűntek, az emberiség sorsa megkövetelte, hogy a tagjai többé váljanak, mint amik valaha voltak. Raquella pedig megmutatja nekik ezt az utat. Tudta, hogy egy ügyes nő a megfelelő feltételek között képes felsőbbrendűvé válni.

Krízis. Túlélés. Fejlődés.

A képzést elvégző nővérei közül sokan már bizonyítottak, és elhagyták ezt a bolygót, hogy más világok nemes uralkodóinak tanácsadóiként szolgáljanak, sőt, még a császári udvarba is bekerültek. Egyesek a lampadasi Mentát iskolába jártak, vagy tehetséges Suk-orvosok lettek. A Tisztelendő Anya érezte, ahogy csendes befolyásuk az egész Impériumra kiterjed. A nők közül hatan teljesen kiképzett Mentátokká váltak. Egyikük, Dorotea, Salvador Corrino Császár megbízható tanácsadójaként szolgált a Salusa Secunduson.

Ám Raquella nagyon szerette volna, ha több híve is rendelkezik ugyanilyen ismeretekkel, ha képesek osztozni a Nővérek és a rend jövőjéről szóló egyetemes elgondolásában, és birtokában vannak ugyanannak a szellemi és testi hatalomnak, mint ő.

Valahogy azonban a jelöltjei nem tudták megtenni ezt a nagy lépést. És most ismét meghalt egy ígéretes fiatal…

Ahogy a többiek folytatták a halott nővér maradványainak furcsa, érzelemmentes eltüntetését, Raquella a jövő miatt aggódott. Hosszú élete dacára nem táplált illúziókat saját halhatatlanságról, márpedig, ha ő azelőtt odavész, hogy valaki más is megtanulná túlélni az átalakulást, a képességei örökre elveszhetnek…

A Nővérek sorsa és kiterjedt munkálkodásuk pedig sokkal fontosabb volt önnön halandó sorsánál. Az emberiség hosszú távú jövője a megfontolt fejlődéstől, a tökéletesedéstől függött. A Nővérek nem engedhették meg maguknak, hogy tovább várjanak. Ki kellett nevelnie az utódait.

Amint a temetés befejeződött a holttest eltüntetésével, a többiek visszaindultak a sziklafalba vájt iskolába, ahol majd folytatják tanulmányaikat az osztályokban. Raquella már korábban kiválasztotta a friss, új jelöltet, egy fiatal lányt, aki egy kegyvesztett, csekély jövővel kecsegtető családból érkezett. Viszont olyasvalaki, aki kiérdemelte ezt a lehetőséget.

Valya Harkonnen nővér.

Raquella figyelte, ahogy Valya otthagyja rendtársait, és elindul felé a sziklafalba vájt ösvényen. Valya nővér szikár volt, ovális arccal és mogyoróbarna szempárral. A Tisztelendő Anya figyelte kecses mozdulatait, ahogy magabiztosan tartotta a fejét, figyelte a testtartását – az apró, de fontos részleteket, amelyek a személyisége egészét adták. Raquella nem kételkedett a választásában – kevés más nővér volt ilyen elkötelezett.

Valya nővér a tizenhatodik életévének végén lépett be a Nővérek közé, maga mögött hagyva a Lankiveil nevezetű, kieső bolygót, hogy jobb életet keressen. A dédnagyapját, Abulurd Harkonnent a gyávasága miatt száműzték a corrini csata után. A Rossakon töltött öt éve alatt Valya kitűnt a képzése során, és Raquella egyik leghűségesebb és legtehetségesebb nővérének bizonyult. Szorosan együttműködött Karee Marques nővérrel, az egyik utolsó varázslónővel, és olyan új kábítószereket és mérgeket tanulmányozott, amelyeket a próbatételi folyamat során használhattak.

Amikor Valya odaért az öregasszonyhoz, nem tűnt úgy, mintha túlságosan lehangolná a temetés.

– Látni kívántál engem, Tisztelendő Anya?

– Gyere utánam, kérlek!

A lány láthatóan kíváncsi volt, de megtartotta magának a kérdéseit. Elsétáltak az igazgatási célú barlangok és a lakóhelyekként szolgáló üregek mellett. Az elmúlt évszázadokban, a fénykorban ez a sziklaváros több ezer férfit és nőt tartott el: varázslónőket, gyógyszerrel házaló kereskedőket, a dzsungel mélyének felfedezőit. De olyan sokan haltak meg a járványok alatt, hogy a város nagy része kiürült, és most csak a Nővérek tagjainak adott otthont.

A barlangok egy teljes részlegét a rossz-szülöttek kezelésére használták: azoknak a gyerekeknek tartották fenn, akik a rossaki környezetben meglévő mérgek miatt születési rendellenességektől szenvedtek. A tenyésztési feljegyzések gondos tanulmányozásának köszönhetően efféle gyerekek csak ritkán születtek, és akik életben maradtak, azokat az egyik északi városban ápolták, a vulkánokon túl. Raquella nem engedte, hogy férfiak is éljenek az iskola közösségében, bár időnként idejöttek, hogy ellátmányt hozzanak vagy elvégezzék a javításokat, netán más szolgáltatásokat nyújtsanak.

Raquella elvezette Valyát a sziklafalba vájt, de eltorlaszolt bejáratok mellett – ezeken az egykoron kaptárszerű barlangvárosnak azokhoz a nagy tereihez lehetett eljutni, amelyeket mostanra elhagytak, és ezért elzárták őket a külvilágtól. Baljós helyek voltak, mindenféle élet nélkül, ahonnan a holttesteket évekkel ezelőtt elvitték, és a dzsungelben helyezték őket örök nyugalomra. Az öregasszony most rámutatott az alattomos ösvényre, ami meredeken vezetett a sziklafal mentén a fennsík tetejére.

– Oda megyünk.

A lány csak egy pillanatig habozott, majd követte a Tisztelendő Anyát, elhaladva a torlasz és a belépést tiltó táblák mellett. Valya egyszerre volt izgatott és ideges.

– A tenyésztési feljegyzések vannak odafent.

– Igen, azok.

Az Omnius terjesztette szörnyű járványok évei alatt, amikor bolygók egész lakossága halt ki, a rossaki varázslónők – akik mindig is genetikai feljegyzéseket vezettek, hogy meghatározzák a legjobb tenyészpárokat – egy sokkal ambiciózusabb programba kezdtek, hogy megóvják az emberi vérvonalak könyvtárát, a szerteágazó genetikai katalógust. Mostanra ennek a gazdag információs tárháznak a gondozása Raquellára és a kiválasztott nővérekre maradt.

Az ösvény élesen kanyarogva emelkedett a szirtfal mentén, az egyik oldalon szilárd sziklafal húzódott, a másikon pedig meredek szakadék hullt alá a sűrű dzsungelbe. A szitáló eső elállt, de a sziklák továbbra is csúszósak maradtak a lábuk alatt.

Elérték a kilátópontot, ahol ködfoszlányok fonták őket körbe. Raquella elnézett a dzsungel és a távolban parázsló vulkánok felé – alig változott valami a tájon, amióta ápolónővérként évtizedekkel ezelőtt ideérkezett dr. Mohandas Suk-orvos kíséretében, hogy segítsen az Omnius járványának áldozatul esettek kezelésében.

– Már csak kevesen járunk fel ide… de mi ketten még messzebbre megyünk. – Raquella nem volt a csevegés híve, és szigorúan kordában tartotta az érzelmeit, ám most izgatottnak érezte magát, és eltöltötte a derűlátás, hogy valaki másnak is megmutathatja a Nővérek legnagyobb titkát. Egy új szövetségesnek. Ez volt az egyetlen módja, hogy a Nővérek életben maradhassanak.

Megálltak egy barlangnyílásnál a tömbszerű sziklák között, szinte a fennsík tetején, magasan a termékeny, nyüzsgő dzsungel felett. Két varázslónő őrködött a bejáratnál. Biccentettek a Tisztelendő Anyának, és engedélyezték nekik, hogy átmenjenek.

– A tenyésztési feljegyzések összeállítása talán a Nővérek legnagyobb műve – mondta Raquella. – Az emberi genetika ilyen hatalmas adatbázisával feltérképezhetjük és extrapolálhatjuk fajunk jövőjét… de talán még irányíthatjuk is.

Valya ünnepélyesen bólintott.

– Hallottam, hogy egyes rendtársaink azt mondják, ez az egyik legnagyobb adatarchívum, amit valaha összeállítottak. Viszont sosem értettem, hogyan kezelhetünk ennyi információt. Hogyan emésztjük meg mindezt, és készítünk előrejelzéseket?

Raquella úgy döntött, hogy egyelőre rejtélyes marad.

– Mi vagyunk a Nővérek.

A magasan fekvő barlangok két nagy üreget rejtettek, ahol egyszerű faasztalok és íróasztalok sorakoztak. Odabent nők sürögtek-forogtak, tartós papírkötegeket rendezgettek, DNS-térképeket állítottak össze és raktak egymásra, hogy aztán iratokat iktassanak, amelyeket sűrűn teleírt, szinte mikroszkopikus méretű szöveggé kicsinyítettek, és így tároltak.

– Négy itteni nővérünk is elvégezte a Mentát-képzést Gilbertus Albansnál – közölte Raquella. – De még az ő fejlett mentális képességeik mellett is megterhelő ez a projekt.

Valya igyekezett úrrá lenni a csodálkozásán.

– Ilyen mérhetetlen mennyiségű adat… – Fénylő szeme lenyűgözve szívta magába az új információkat. Nagy megtiszteltetést és büszkeséget érzett, hogy bebocsátást nyert a Tisztelendő Anya belső körébe. – Tudom, hogy a rendünk több tagja is a Lampadason képzi magát, de ehhez a projekthez Mentát-nővérek egész seregére lenne szükség. A DNS-feljegyzések millió és millió embertől származnak, több ezer bolygóról.

Ahogy egyre beljebb jutottak a keskeny alagutakban, felbukkant egy idősebb nővér, a varázslónők fehér talárjában. Üdvözölte a két látogatót.

– Tisztelendő Anya, ő az az újonc, akit úgy döntöttél, hogy elhozol hozzám?

Raquella bólintott.

– Valya nővér kitűnt tanulmányai során, és bizonyította elkötelezettségét, amikor segített Karee Marquesnek a gyógyszerkutatásai során. – Előretaszigálta a lányt. – Valya, Sabra Hublein nővér a kibővített tenyésztési adatbázis eredeti tervezői közé tartozott a járványok idején, már jóval azelőtt, hogy én a Rossakra jöttem volna.

– A tenyésztési nyilvántartást meg kell őrizni – felelte a másik öregasszony. – És figyelni kell rá.

– De… én nem vagyok Mentát – tiltakozott Valya.

Sabra bevezette két rendtársát az egyik üres alagútba, és a válla fölött hátranézett, hogy megbizonyosodjon róla, senki nem látta meg őket.

– Vannak más módjai is annak, hogy segíts nekünk, Valya nővér.

Megálltak az átjáró egyik kanyarulatánál, és Raquella az üres kőfal felé fordult. A fiatal lányra pillantott.

– Félsz az ismeretlentől?

Valya halvány mosolyra húzta a száját.

– Az emberek mindig félnek az ismeretlentől, ha őszinték akarnak lenni. De én szembe tudok nézni a félelmeimmel.

– Remek! Most pedig gyere velem, és lépjünk egy nagyrészt feltáratlan területre!

A lány nyugtalannak tűnt.

– Azt akarod, hogy én legyek a következő önkéntes, aki kipróbál valami új, átalakító kábítószert? Tisztelendő Anya, nem hiszem, hogy készen állok rá, hogy…

– Nem, ez valami egészen más lesz, bár nem kevésbé fontos. Öreg vagyok már, gyermekem. Ami cinikusabbá tesz, de megtanultam bízni az ösztöneimben. Már eddig is gondosan figyeltelek, láttam a Karee Marquesszal végzett munkádat… és be akarlak vonni ebbe a tervbe.

Valya nem úgy tűnt, mintha félne, és megtartotta magának a kérdéseit. Ez jó, gondolta Raquella.

– Vegyél egy nagy levegőt, és nyugodj meg, te lány! Hamarosan meg fogod ismerni a Nővérek legféltettebb titkát. A rendben csak nagyon kevesen látták ezt.

Azzal megfogta a fiatal nő kezét, és látszólag szilárd fal felé húzta. Sabra felzárkózott Valya mellé, és teljes egészében átléptek a sziklafalon – pontosabban egy hologramon –, ahol új helyiségbe érkeztek.

Mindhárman egy kis előszobában álltak. Az erős fényben pislogó Valya igyekezett leplezni meglepettségét, és a kiképzését felhasználva megőrizte a nyugalmát.

– Erre! – A Tisztelendő Anya egy nagy, fényesen kivilágított grottóba vezette őket, a lány szeme pedig elkerekedett, ahogy befogadta a látványt.

A kamrát zümmögő és kattogó gépek, elektronikus fények csillagképei töltötték meg – tiltott számítógépek sorai emelkedtek egymást követő szinteken a magasba az íves kőfalak mentén. Csigalépcsők és farámpák kötötték össze őket. Néhány fehér köntösű varázslónő sürgölődött odabent, a gépek zaja lüktetve ülte meg a levegőt.

Valya csak dadogni tudott:

– Ezek…? Ezek…? – Úgy tűnt, nem tudja szavakba önteni a kérdését, aztán felkiáltott: – Ezek gondolkodó gépek!

– Ahogy te magad is mondtad – magyarázta Raquella –, nincs olyan ember, aki el tudná raktározni mindazt az adatot, amit a Rossak asszonyai generációk során összegyűjtöttek, sőt, erre még egy képzett Mentát sem lenne képes. A varázslónők sok nemzedéken át titokban használták ezeket a gépeket, és rendünk legmegbízhatóbb tagjai közül néhányat megtanítottak rá, hogy karbantartsák és üzemeltessék őket.

– De… miért?

– Hogy ilyen hatalmas mennyiségű adatot megőrizzünk, és hogy a szükséges genetikus kivetítéseket elvégezzük az egymást követő leszármazottak esetében, kizárólag a számítógépek segítségével vagyunk képesek… amiknek a használata szigorúan tilos. Most már érted, miért kell ezeket a gépeket titokban tartanunk.

Raquella éberen fürkészte a lányt, felfigyelt annak méricskélő arckifejezésére, ahogy a tekintete körbevándorolt a helyiségbe. Látszott, hogy letaglózta az információ, de kíváncsi volt, és nem borzadt el.

– Sok mindent kell még tanulnod – mondta Sabra. – Évek óta tanulmányozzuk a tenyésztési feljegyzéseket, és attól tartunk, hogy az igazi varázslónők kihalnak majd. Kevesen maradtak közülünk, így az időnk is kevés. Talán ez az egyetlen módja, hogy megértsük, mi történik.

– És hogy alternatívákat találjunk – tette hozzá Raquella. – Mint amilyen például az új Tisztelendő Anyák megteremtése. – Ügyelt rá, hogy se kétségbeesése, se reménykedése ne szivárogjon be a szavaiba.

Az egyik odabent munkálkodó varázslónő röviden szót váltott Sabra nővérrel egy tenyésztési ügyről, majd visszatért a munkájához, miután kurta, kíváncsi pillantást vetett Valyára.

– Esther-Cano nővér a legfiatalabb tisztavérű varázslónőnk – közölte a Tisztelendő Anya. – Alig harmincéves. A korban őt követő azonban több mint tíz évvel idősebb. Ráadásul a varázslónők telepatikus képességei már csak ritkán fordulnak elő a bennszülött lányoknál.

Sabra vette át a szót:

– Az iskola tenyésztési feljegyzései több ezer bolygó lakosaitól származnak. Az adatbázisunk hatalmas, és a cél, ahogyan azt már tudod, az emberiség optimalizálása a személyiségfejlesztés és a szelektív tenyésztés révén. A számítógépek segítségével modellezni tudjuk a DNS kölcsönhatásokat, és kivetíthetjük a tenyésztési lehetőségeket a szinte végtelen számú vérvonal-párosításból.

Valya rövid, önkéntelenül rátörő rémületét gyorsan annál hevesebb érdeklődés váltotta fel. Körülnézett a teremben, és gyakorlatias hangon azt mondta:

– Ha a butleristák valaha is rájönnek erre, lerombolják az iskolát és mind egy szálig leölik a nővéreket.

– Igen, megölik őket – bólintott Raquella. – Így most már érted, hogy milyen nagy bizalmat fektettünk beléd.

„Már így is többel járultam hozzá a történelemhez, mint amennyivel tartozom neki. Több mint két évszázadon át befolyásoltam az eseményeket és harcoltam a nekem rendeltetett ellenséggel. Végül hátat fordítottam az egésznek, és otthagytam mindent. Csak annyit akartam, hogy szép csendben elhalványuljak az emlékezetben, de a történelem nem hagyott békén.”

VORIAN ATREIDES: HAGYATÉK-NAPLÓK, KEPLER-KORSZAK

Amikor visszatért magányos vadászatáról a Tüskebokor-hátságból, Vorian Atreides észrevette, hogy sűrű füstoszlopok gomolyognak az ég felé. A településről indultak, ahol a családja élt, és a környező szántókról.

Futásnak eredt.

Vorian öt napot töltött távol vidéki otthonától, a feleségétől, nagycsaládjától és a szomszédaitól. Szeretett vadászni a duci, röpképtelen gornetmadarakra, amelyekből egy példány is több mint egy hétre elegendő élelmet biztosított bármelyik családnak. A gornetek magasan éltek a száraz hegyhátakon, távol a termékeny völgyektől, és imádtak menedéket keresve berohanni a borotvaéles tüskebokrok közé.

Vor azonban a vadászatnál is jobban szerette a magányt, a lehetőséget, hogy kiélvezhette a csendet és a nyugalmat. Még egyedül a vadonban is, több emberöltőnyi személyes élményéből, kialakult és elvesztett kapcsolataiból, megbánni való és ünneplendő dolgokból, továbbá barátokról, szerelmekről és ellenségekről – akik az idők folyamán néha mind egyetlen személyben egyesültek – szóló emlékeiből meríthetett. Jelenlegi feleségével, Mariellával évtizedek óta élt boldog megelégedettségben, nagy családjuk – a gyerekek, az unokák és dédunokák – körében.

Bár a múltja miatt eleinte vonakodott, aztán végül belerázódott ebbe a bukolikus életbe a Kepler bolygón, éppen úgy, mint ahogy az ember belebújik a régi, kényelmes ruhájába. Sok évtizeddel ezelőtt két fia volt a Caladanon, de ők mindig is távol álltak tőle, majd teljesen elhidegültek, és a corrini csata óta nem is látta sem őket, sem a családjukat.

Réges-régen az apja, a hírhedt kimek hadvezér, Agamemnon titokban élethosszabbító kezelésnek vetette alá őt, nem sejtve, hogy Vorian később úgy dönt majd, harcba száll a gondolkodó gépek ellen. A többnemzedéknyi vérontás testileg és lelkileg is megviselte. Amikor a háború hőse, Faykan Butler megalapította az új Impériumot, Voron egye jobban elhatalmasodott a közöny. Fogta a hajóját és az új Császártól kapott nagylelkű jutalmat, hátat fordított a Nemesi Ligának, és elindult a határvidékre.

Miután azonban éveken át egyedül vándorolt, találkozott Mariellával, újra szerelmes lett, és itt telepedett le. A Kepler csendes és megfelelő bolygó volt, a férfi pedig kellő időt szakított arra, hogy új otthont teremtsen, egy olyan helyet, ahol tényleg élni is akart. Három lányt nevelt fel és két fiút, akik a Kepleren élőkkel házasodtak össze, és tizenegy unokával meg több mint két tucat dédunokával ajándékozták meg, akik mostanra már felnőttek annyira, hogy szintén saját családot alapítsanak. Élvezte az egyszerű örömöket, a csendes estéket. Megváltoztatta a vezetéknevét, de most, fél évszázaddal később, már nem sokat törődött azzal, hogy megőrizze a titkot. Mit számított már? Hiszen nem volt bűnöző.

Noha Vor testileg alig öregedett, Mariellán meglátszottak az évek. Az asszony semmit sem szeretett jobban, mint a családjával lenni, de hagyta, hogy a párja elmenjen a hegyekbe vadászni és csavarogni, olyan gyakran, amilyen gyakran csak akar. Két évszázad alatt a férfi megtanulta, hogyan gondoskodjon magáról. Ritkán gondolt a kint létező Impériumra, bár még mindig szórakoztatta, amikor időnként olyan régi császári érméket látott, amelyeken az ő képmása virított…

Most azonban, ahogy a vadászatból hazatérve füstöt látott felszállni a tanyaházakból, Vor úgy érezte, mintha a múltjába nyíló ajtót vihar tépte volna fel. A húszkilónyi, nemrégiben elcsomagolt gornethúst kidobta a málhájából, aztán rohanni kezdett lefelé az ösvényen, csak régimódi, lövedékes puskáját vitte magával. Maga előtt látta a völgy foltoknak tűnő szántóföldjeit, amelyeket most barna és fekete sebhelyek tarkítottak, miközben narancssárga lángnyelvek rohantak végig a sorokban álló gabonákon. Három nagy űrhajó landolt a kijelölt leszállóhely helyett a mezőkön: nem támadóhajók voltak, hanem tompa, torpedó formájú járművek, amelyeket áru vagy személyzet szállítására terveztek. Valami nagyon nem volt itt rendben.

Ekkor az egyik nagy hajó a levegőbe emelkedett, majd kisvártatva a második is porfelhőt kavarva égésterméket lövellt magából, ahogy szintén felszállt a földről. A harmadik hajó legénysége a járművük körül nyüzsgött, indulásra készültek.

Bár Vor még sosem látott efféle hajót itt a Kepleren, réges-régre nyúló tapasztalatából tudta, hogy milyenek a rabszolgavadászok.

Fejvesztve rohant lefelé, Mariellára, a gyerekeire, az unokáira, azok házastársaira, a szomszédaikra gondolt – ez a hely volt az otthona. A szeme sarkából meglátta a tanyát, ahol sok éven át élt. A tető füstölt, de a kár közel sem volt olyan súlyos, mint ami a többi házban esett. A lánya, Bonda háza körüli melléképületek is égtek, a kis városházát szinte elemésztették a lángok. Elkésett – túl későn jött! Ismerte ezeket az embereket, mindet, akiket vérségi, házassági vagy baráti szálak fűzték hozzá.

Túlságosan zihált ahhoz, hogy kiabáljon. Pedig legszívesebben ráordított volna a rabszolgavadászokra, hogy hagyják abba, de ő csak egyetlen ember, és soha nem hallgatnának rá. A fosztogatóknak fogalmuk sem volt arról, hogy ki Vorian Atreides, és ilyen hosszú idő elteltével talán már nem is érdekelné őket.

A hátramaradt maroknyi rabszolgavadász a harmadik hajó fedélzetére vonszolta emberi rakományát – ernyedt alakokat cipeltek. Vor még a távolból is felismerte a fiát, Clart hosszú lófarkáról és lila ingéről. Láthatóan elkábították, és most a támadók a fedélzetre vitték. Az egyik rabszolgavadász lemaradt, ő adta a hátvédet, míg négy társa az utolsó áldozatot is felrángatta a rámpán a nyitott ajtóhoz.

Amikor lőtávolságba ért, Vor fél térdre ereszkedett, felemelte a lövedékes puskát, és célzott. Bár a szíve hevesen kalapált, és levegő után kapkodott, egy pillanatra nyugalmat erőltetett magára. Gondosan összpontosított, és rálőtt a legelöl haladó rabszolgavadászra. Nem merte célba venni a saját népét cipelőket. Biztosra vette, hogy jól célzott, de a rabszolgavadász csak összerándult, körülnézett, majd felkiáltott. A társai futásnak eredtek, tekintetükkel keresve, hogy honnan jött a lövés.

Vor gondosan célzott, tüzelt, de második lövése is csak pánikot okozott, nem sérülést. Ekkor vette észre, hogy a két férfi személyi pajzsot viselt, szinte láthatatlan páncélt, ami megállította a gyors lövedékeket. Koncentrált, és a puskát a hátramaradt férfi felé fordította, célzott, és leadott egy újabb lövést – ezúttal az izmos rabszolgavadászt derékon találta. A férfi arccal előre bukott. Szóval nem mindnek volt pajzsa.

Amint eldördült a harmadik puskalövés, Vor felállt, és rohanni kezdett a rabszolgahajó felé. Az elesett férfi társai látták, ahogy az elzuhan, mire kiabálni kezdtek, a tekintetük jobbra-balra villant. Futás közben Vor ismét felemelte a puskáját, és újabb lövést adott le, ezúttal azonban nem célzott olyan gondosan. A lövedék lepattant az ajtónyílás melletti fémburkolatról, mire a rabszolgavadászok ismét felkiáltottak. Ő ismét lőtt, és eltalálta a nyitott zsilipajtót.

Élete során Vor a legkülönbözőbb körülmények között ölt meg embereket, általában jó okból. Most ennél jobb indokot keresve sem találhatott volna. Valójában jobban sajnálta az előző este megölt gornetmadarat.

A rabszolgavadászok alapvetően gyávák voltak. A pajzsuk védelmében a többiek berohantak a hajóba, és lezárták a zsilipet, magára hagyva elesett bajtársukat. A nagy jármű fúvókái égésterméket böfögtek fel, és az utolsó rabszolgahajó imbolyogva a levegőbe emelkedett, megrakva foglyaival. Noha Vor olyan gyorsan futott, ahogy csak tudott, nem sikerült időben odaérnie. Felemelte a puskáját, és leadott két hatástalan lövést a hajó aljára, de az egyszerűen elhúzott a füstölgő mezők és házak fölött.

Érezte a füstszagot a levegőben, látta az égő épületeket, és tudta, hogy a népét megtizedelték. Vajon mindannyiukat elfogták vagy megölték? Mariellát is?

Legszívesebben házról házra rohant volna, hogy rátaláljon bárkire… De most meg kellett mentenie a foglyokat. Mielőtt a hajók elhúznak, tudnia kell, hová mennek.

Vor megállt a lelőtt férfinál. A rabszolgavadász a földön feküdt, mindkét karja rángatózott. Sárga kendőt viselt a fején, és vékony fekete vonalat tetováltatott a bal fülétől a szája sarkáig. Nyögés szakadt fel az ajkáról, szájából vér csorgott.

Még élt. Remek. De ezzel a sebbel nem húzza sokáig.

– Most elmondod nekem, hová viszik azokat a foglyokat – közölte vele Vor.

A férfi ismét felnyögött, és valami szitoknak hangzó dolgot hörgött. Vor számára ez nem volt elfogadható válasz. Felpillantott, látta, hogy a tűz egyre terjed a házak tetején.

– Nincs sok időd válaszolni.

Mivel a férfi nem működött együtt, Vor tudta, mit kell tennie ezután. Bár nem volt büszke rá, de ez a rabszolgavadász eléggé hátul állt azoknak a listáján, akikkel rokonszenvezett. Elővette hosszú nyúzókését.

– Most pedig el fogod mondani nekem.

Az információ birtokában, Vor hátrahagyta a halott férfit, és elrohant a saját nagy háza körüli melléképületek mellett, miközben kiabált, hátha valakit még életben talál.

A kezét és a karját vér borította, aminek egy része a feldarabolt gornetmadáré volt, egy része pedig a rabszolgavadászé, akit kikérdezett.

Két öregemberre bukkant, Mariella fivéreire, akik minden évben segítettek behordani a termést. Mindketten kábultak voltak, most nyerték vissza az eszméletüket. Vor gyanította, hogy a rabszolgahajók a település fölé repültek, és kábítósugarakkal lőtték a házakat meg a szántókat, mindenkit kiütve, hogy aztán egyszerűen elhurcolják a fiatalokat és erőseket. Mariella fivérei nem tartoztak közéjük.

Az egészségesebbeket – Vor fiait és lányait, unokáit, szomszédait – elhurcolták az otthonaikból, és a hajók fedélzetére vonszolták. A város számos épülete mostanra már lángokban állt.

De most a felesége az első. Vor berontott a főépületbe, és a nevét kiabálta:

– Mariella! – Megkönnyebbülve hallotta meg a hangját az emeletről. Az első emeleti vendégszobában az asszony egy sűrített levegős tűzoltópalackkal próbálta felvenni a harcot a tűzzel a parázsló tetőn, kihajolva a magas oromfalon. Ahogy a férfi berontott a szobába, egy pillanatra megszédült, amikor meglátta Mariella éltes, de gyönyörű arcát: a ráncos és gondterhelt vonásokat, fonott ezüsthöz hasonlatos haját. Annyira örült, hogy épségben és életben találta, hogy majdnem elsírta magát, de most a tűz követelte a figyelmét. Elvette a palackot a feleségétől, és az ablakon át a lángokra fújta. A tűz már végigrohant a háztető szélén, de még nem kerítette teljesen hatalmába a házat.

– Féltem, hogy téged is elvittek a többiekkel együtt – szólalt meg Mariella. – Olyan fiatalnak tűnsz, mint az unokáink.

A lángok kezdtek kihunyni a permet alatt. Vor félredobta a palackot, és magához húzta a feleségét, átölelte, ahogyan már több mint fél évszázadon át tette.

– Én pedig érted aggódtam.

– Túl öreg vagyok már ahhoz, hogy érdekeljem őket – mondta Mariella. – Te is rájöttél volna, ha megállsz gondolkodni.

– Ha megálltam volna gondolkodni, nem értem volna oda, mielőtt az összes hajó felszáll. De így is csak egyet sikerült megölnöm a rabszolgavadászok közül.

– Majdnem mindenkit elvittek, aki fizikai munkára alkalmas. Páran talán elrejtőztek, néhányat pedig egyszerűen megöltek, de mi hogyan… – Megrázta a fejét, és lenézett a kezére. – Ez lehetetlen. Mindnyájuknak vége.

– Visszahozom őket.

Mariella szomorú mosollyal válaszolt, de a férfi megcsókolta az ismerős ajkat, ami oly sokáig az élete, a családja, az otthona része volt. Az asszony nagyon hasonlított korábbi feleségéhez, Leronica Tergiet-hez, ahhoz a nőhöz, akivel szintén együtt élt egy másik világban, aki gyermekeket szült neki, majd megöregedett és meghalt, miközben ő fikarcnyit sem változott.

– Tudom, hová tartanak – árulta el Vor. – A hajók Poritrin rabszolgapiacaira viszik őket. A rabszolgavadász mondta el nekem.

Ő és Mariella fivérei túlélők után kutatva végigjárták a többi házat. Több embert is találtak mindenfelé, és összegyűjtötték őket, hogy együttes erővel fékezzék meg a terjedő lángokat, segítsenek a sebesülteken, és számolják össze az eltűnteket. A völgy több száz lakosából csak hatvanan maradtak, és a zömük vagy idős volt, vagy gyenge. Tízen ellenálltak és meghaltak. Vor üzeneteket küldött a Kepler többi lakott völgyének, figyelmeztetve őket, hogy legyenek résen a rabszolgavadászok miatt.

Azon az éjszakán Mariella előszedte a gyermekeikről, azok családjairól, az unokáikról készült képeket, és kirakta őket az asztalra, a polcokra. Annyi arc, annyi megmentendő ember…

Az asszony a házuk füstszagú padlásán talált rá a férjére, aki egy tárolóládát nyitott ki éppen. Vor kivette belőle kivasalt és összehajtogatott, vérvörös-zöld régi egyenruháját, amely az Emberiség Hadseregének – korábban a Dzsihád Hadseregének – ismerős színeiben játszott.

Sok-sok éve zárta le ezt a csomagot.

– Poritrinbe megyek, hogy visszaszerezzem a népünket. – Felemelte az egyenruha ingét, és végigsimított az ujjak sima anyagán, miközben eltöprengett, hányszor foltozták már meg ezt az uniformist, és hány vérfoltot távolítottak el róla. Remélte, hogy soha többé nem kell csatába mennie. De ez most más helyzet volt.

– És miután megmentettem őket, gondoskodnom kell róla, hogy ez soha többé ne forduljon elő. Megtalálom a módját, hogy megvédjem ezt a bolygót. A Corrinók tartoznak nekem ennyivel.

„Könnyű hátrafelé nézegetni és másokat hibáztatni, de sokkal nehezebb előre tekinteni és felelősséget vállalni a saját döntéseinkért és a jövőnkért.”

GRIFFIN HARKONNEN UTOLSÓ ÜZENETE AZ ARRAKISRÓL

Kemény volt a tél a Lankiveilen, de a Harkonneneknek át kellett vészelniük. Nemzedékek óta – amióta Abulurd Harkonnent ide száműzték a corrini csatában elkövetett tettei miatt –, az egykor hatalmas családra az a sors várt, hogy elfelejtse letűnt dicsőségét a Salusa Secunduson.

És a legtöbbjük valóban el is felejtette.

Könyörtelenül zuhogott az eső, ami üveges jégréteggé fagyott minden éjjel. A helyiek a fjordok partján álló faházaikban kucorogtak, hogy aztán minden reggel kiolvasszák és kirugdossák az ajtókat, majd odakint szembenézzenek a szélrohamokkal súlyosbított hideggel. Időnként egy-egy pillantást vetettek a háborgó vízre és a felhős égre, majd újra becsukták az ajtókat, miután úgy döntöttek, túl veszélyes kimerészkedni a vízre. A prémesbálna-flotta az elmúlt hónapban a kikötőben rekedt, így nem tudták begyűjteni a bolygó egyetlen, az Impérium többi részének is értékes árucikkét.

Még a kis hatótávolságú halászhajók is ritkán merészkedtek ki a nyílt vizekre, és a fogás gyér volt. Az embereknek gyakran kellett ráfanyalodniuk a tavalyi sózott halra és a konzervbálnahúsra. A régi idők dicsőségéhez és gazdagságához képest a Harkonnenekre nem várt fényes jövő.

Griffin Harkonnen – Vergyl idősebbik fia, aki elvileg a Landsraad Szövetség feje volt a Lankiveilen – gyűlölte ezt a bolygót, akárcsak a húga, Valya. Kettejüknek volt egy megállapodásuk, egy tervük, amivel azt remélték, hogy kihúzhatják a családot abból a szánalmas létből, ami megmaradt nekik dédapjuk, Abulurd hibái és Vorian Atreides ellene elkövetett árulása miatt. A szüleik és a család többi tagja nem osztozott az ambícióikban, de engedett az elszántságuknak, és hagyták, hogy Griffin meg Valya azt tegyen, amit csak akar, akármennyire is fiatalok voltak.

Míg Valya távol volt, és igyekezett előrejutni a Nővérek között – ezáltal hatalmat és befolyást szerezve a Harkonnen-háznak –, Griffin hátramaradt, és azon dolgozott, hogy a család kereskedelmi vagyonát növelje, kiterjessze a befektetéseiket, hogy kitörhessenek az elszigeteltségből. Minden nap hosszú órákat töltött a tanulmányaival, hogy elsajátítsa a családi üzlet ismeretét, és javítson az ezen az isten háta mögötti bolygón élő emberek életszínvonalán. Nem volt valami kellemes világ, de nem hagyta, hogy ez lehangolja, és ugyanolyan eltökélt maradt, mint a húga: visszaszerzik a vagyonukat és befolyásukat az Impériumban. A megállapodásban rá eső rész nagyra törő volt, beletartozott a családi vagyon kezelése, valamint a megfelelő befektetések intézése, továbbá egy olyan üzleti terv kidolgozása, ami túlmutatott azon a szűkös célon, hogy a súlyos időjárási viszonyok között pusztán csak túléljenek.

Griffin huszonhárom esztendős volt, szikár alkatú, kiegyensúlyozott természetű, pragmatikus gondolkodású. A húga volt kettejük közül a szeszélyesebb, és míg ő nem tudta tovább elviselni, hogy a Lankiveilen éljen, a bátyja nyugodtabban viselkedett. Mint egy kapitány, aki a hajóját a jeges vizeken kormányozza, és miközben szeli a habokat, folyton a szelídebb tengereket keresi, meg a napsütést, amiről tudja, hogy odakint van, a felhőkön túl.

Fiatal kora ellenére Griffin jól ismerte a történelmet, értett a matematikához, a kereskedelemhez és a kormányzáshoz, mivel az volt a célja, hogy egy napon a bolygó képzett és kompetens vezetője lesz – ezzel pedig kikövezi az utat a jövendő Harkonnen generációknak, hogy azok ismét visszatérjenek az Impérium felső köreibe.

Már most többet tudott az apjánál a bálnaprém-kereskedelemről, a nyereség- és veszteségarányokról és a császári előírásokról. Megörökölt titulusa dacára Vergyl Harkonnent egyszerűen nem érdekelte a dolog, és a kemény munka meg a gondolkodás nagyját inkább a fiára bízta. Vergyl beérte egy város polgármesterének hatalmával – ami nem volt fogható a Landsraad egyik vezetőjének hatalmához. Viszont jó apa volt, és rengeteg figyelmet szentelt kisebb gyerekeinek, Danvisnek és Tulának.

Griffin és a húga, Valya azonban komolyabb álmokat szövögetett a családjukkal kapcsolatban, még akkor is, ha ők voltak az egyetlenek, akik így tettek. Egyszer, egy különösen heves gyakorló-összecsapáson, amit a bátyjával vívott a fagyos kikötőben egy himbálózó fatutajon, Valya azt mondta, hogy szerinte ők az egyetlen igazi Harkonnenek a bolygón.

Valya mindössze egy évvel volt fiatalabb, és anyjuknak korlátozott – az ő szavaival élve „reális” – elvárásai voltak vele szemben: úgy vélte, hogy a lány majd férjhez megy egy helybelihez, talán egy-két bálnavadászhajó tulajdonosa lesz, gyerekeket szül, és így éli le az életét. Azonban Valya, miután beszélt egy missziós nővérrel, aki öt éve járt a Lankiveilen, megtalálta a lehetőséget a távozásra, és elment, hogy kiképezzék a rossaki beavatottak. Indulás előtt azonban még többször hosszan elbeszélgetett Griffinnel, és ekkor állapodtak meg arról, hogy ők ketten hogyan tudnának a legjobban fordítani a család szerencséjén.

Most Griffin mögött megjelent az apja, miközben ő igyekezett megfejteni a homályos bürokratikus nyelvezettel írt történelmi passzusokat, amelyek zöme kétségbeejtően száraz volt. A fiatalember úgy dolgozott az iratokon, mint egy gondos sebész: felboncolta az egyes szakaszokat, egészen addig, amíg meg nem értette a kormányzás útvesztőszerű nüanszait.

Vergylt láthatóan mulattatta, hogy a fiát ilyen elszántnak látja.

– Én is tanultam történelmet, amikor annyi idős voltam, mint te, és Abulurd nagyapám is mesélt erről-arról, de ki nem állhattam, ahogy a hivatalos Corrino-feljegyzések emelgették a családunkat. Akkor döntöttem úgy, hogy csak élem az életemet. És az lesz a legjobb, ha azok a napok nem elevenednek meg ismét.

Griffin rábökött az iratokra.

– Eleget olvastam már arról a bizonyos múltról, apám, de most valami grandiózusabbat elemzek. A császári politika fontos a jövőnk szempontjából. – Végigsimított az állán. Bajuszának és kecskeszakállának halványbarna szőrzete ugyanolyan színű volt, mint a haja. Úgy vélte, hogy az arcszőrzete révén előkelő benyomást kelt, ami olyan külsőt kölcsönöz neki, akit muszáj komolyan venni. – A Landsraad felépítését tanulmányozom, éppen a kartáját olvasom. Szeretném letenni a vizsgát, és a Lankiveil hivatalos képviselője akarok lenni a Landsraad Tanácsában.

Vergyl kuncogott.

– De hát már van megbízottunk. Felesleges neked elutaznod a Salusa Secundusra ezekre a találkozókra.

Griffin elfojtotta a rátörő bosszúságot, és fékezte magát, hogy ne förmedjen az apjára.

– Tanulmányoztam a kereskedelmi megállapodást, amelyet a mi állítólagos meghatalmazottunk kötött. Az kilencvenkét bolygót érint, köztük a Lankiveilt is, és hidd el nekem, ez a szerződés nem a mi javunkat szolgálja. A Lankiveilnek és nyolcvannégy másik bolygónak további adókba fog kerülni, míg az a nyolc bolygó, amelyik már így is jól áll, megszerzi a valódi előnyöket. Nekem úgy tűnik, hogy a meghatalmazottunkat lefizették.

– Ezt nem tudhatod biztosan. Találkoztam Nelson Treblehornnal, és rendes fickónak tűnik.

– Elbűvölő alak, való igaz. De nem hatékony, ami az érdekeinket illeti. Apám, az első lépés, hogy visszaszerezzük a családunk iránti tiszteletet, hogy közvetlen képviseletet szerezzünk a Landsraadban. Szándékomban áll a Salusa Secundusra utazni, ahol felkereshetem a Landsraad termét és belenézhetek szeretett unokatestvérem, a Császár szemébe.

Néhány generációval ezelőtt a Harkonnenek és a Butler/Corrinók még egy család voltak, de mostanra az Impérium vezetői a Harkonnen nevet szégyenletesnek tartották, és soha nem beszéltek róla. Griffin tudta, hogy a húga mennyire vágyik rá, hogy letörölje a Vorian Atreides ejtette szégyenfoltot. A fiatalemberre ránehezedett a családja ellen elkövetett igazságtalanság súlya, és mindketten kivették a részüket a nevük tervezett tisztára mosásában. Üzleti céljai mellett Griffin azon dolgozott, hogy politikai szövetségeseket szerezzen, és egy nap elutazik majd a Salusára, hogy ott Lankiveil jogos helyét követelje a Landsraad termében. Szándékában állt kivívnia, hogy a Harkonnenek ismét fontosak legyenek.

Most, hogy a Szövetség összes világát és a korábbi Szövetségen kívüli bolygókat egy hálóban fogták össze, az egyesített Impérium több mint tizenháromezer világot ölelt fel. De semmiféle üzletet nem lehetett volna nyélbe ütni, ha a különálló bolygók ennyi képviselőjének kellett volna megbirkóznia minden egyes bürokratikus lépéssel, mielőtt szavazásra kerülne sor. Ezért a Salvador Császár által kijelölt meghatalmazottak többtucatnyi, lazán kapcsolódó világot fogtak össze, és ők szavaztak a lakosságuk nevében. Ez egyfajta kényelmet jelentett – a császári támogatások vagy egyéb kedvezmények elnyerésével –, de nem volt kötelező, és engedélyezték a kivételeket, a kedvezmények rovására. Ahogy Griffint meg tudta ítélni, a császári kegy, amelyet a Lankiveil élvezett a meghatalmazotti kapcsolatért cserébe, olyan minimális volt, hogy gyakorlatilag nem is létezett.

A Salusa Secunduson Griffin a bolygója és a családja nevében akart beszélni. Ő maga, személyesen. Azzal, hogy Valya egyike lesz a köztiszteletben álló rossaki iskolában képzett nővéreknek, ő pedig hamarosan hivatalos képviselőként fog dolgozni a Landsraad Szövetségben, miközben irányítja és egyben bővíti családja kereskedelmi tevékenységét, a Harkonnen-ház kilátásai egyre fényesebbek lesznek.

– Nos, akkor biztosra veszem, hogy ez a helyes döntés. – Vergylt láthatóan mulattatták fia nagyszabású elképzelései. Noha Griffin átvette tőle az üzleti tevékenység zömét és az azzal kapcsolatos döntéseket, az apja még mindig naiv ifjúnak tartotta.

Az ambiciózus új kereskedelmi vállalkozáshoz, amelyet Griffin és Valya ötöltek ki, az idősebb fivér megkérte Weller nagybátyjukat, hogy utazzon bolygóról bolygóra a család képviseletében, és kössön szerződéseket a bálnaprémre. Noha Weller kiváló üzletkötő volt, és mindenki kedvelte, de nem volt túl jó feje az üzlethez, a fivére, Vergyl pedig még kevésbé értett a családot érintő fontos kérdésekhez. Weller bácsi azonban legalább tisztbában volt a kereskedelmi taktikázással és a céljaikkal, tenni akart valamit ezért, és hajlandó volt rászánni erre az idejét és a tehetségét, míg Vergyl lényegében feladta. Ha Griffin apjának valaha is voltak ambíciói fiatalabb korában – és ebben a fiú nem volt biztos –, mostanra már biztosan nem maradtak.

Az előző évben, amikor Griffin már a kibővített piacra fektetett be és tervezgetett, gondoskodott róla, hogy további több száz halászhajót küldjenek ki. Így biztosította, hogy a legtöbb prémes bálnát elejtsék, amit a bolygó valaha is látott. Majd fuvarozási és rakományozási üzletet kötött az Égi Szállítmányozás névre hallgató, olcsó hajózási társasággal, hogy az Weller bácsit és portékáját az Impériumban juttassa.

A Szövetség szállítási útvonalán a VenHold űrflotta volt a meghatározó. Kifogástalan káratbiztonsági adatokkal rendelkeztek, mert a hajóikat titokzatos – egyesek szerint nem is emberi – navigátorok irányították, akik előre látták a veszélyeket és baleseteket, mielőtt még azok bekövetkeztek volna. A VenHold azonban megfizethetetlenül magas viteldíjakat számított fel, és a Harkonnen-ház a családi haszon jelentős részét ebbe a terjeszkedésbe fektette. Griffin nem engedhetett meg magának további kiadásokat. Noha az Égi Szállítmányozás lassabb volt, és nem használt navigátorokat, de igen kedvező feltételeket kínált. Így hát, miután minden részletet elrendeztek, Griffin nagybátyja elindult egy hatalmas rakomány selymes bálnaprémmel, abban a reményben, hogy keresletet támaszt, majd jövedelmező értékesítési megállapodásokat köt más bolygókkal.

Eközben pedig Griffin belevetette magát a tanulmányaiba, hogy letegye a minősítő vizsgát, és a Lankiveil hivatalos képviselője lehessen a Salusa Secunduson. Most felnézett az apjára.

– Be kell fejeznem a tanulást. A vizsgacsomagomat a következő induló hajóval el kell küldenem.

Vergyl Harkonnen, mintegy mellékesen, odavetett neki egy bátorításnak szánt bókot:

– Jól fogod csinálni, fiam.

Azzal magára hagyta Griffint a tanulmányaival.

„Nagylelkű ember vagyok, ha a nagyvonalúságomat kiérdemlik. De látom, mi a különbség a kiérdemelt nagylelkűség és az azokkal szembeni jótékonykodás között, akik kihasználnák a vagyonomat.”

JOSEF VENPORT DIRECTEUR

Josef Venport kék szemét résnyire húzva meredt az ideges legénységi főnökökre, akik arra vártak, hogy átadják jelentéseiket az arrakisi VenHold főhadiszállás klimatizált konferenciatermében.

– Félreértés ne essék, minden szükséges lépést megteszek a birtokaim védelmében.

A directeur fel-alá járkált a teremben, hogy levezesse az energiáit, és igyekezett fékezni a dühét. Sűrű, fahéjszínű haját hátrafésülte, és ritkán mosolygó vékony ajka felett bozontos bajuszt viselt. Bozontos szemöldökét még jobban összehúzta, ahogy a vezetőkre nézett.

– A dédanyám, Norma Cenva, feláldozta az űrflottája nagy részét, nem is beszélve a számtalan emberéletről, hogy legyőzze a gondolkodó gépeket. A saját üzleti érdekeim megvédése talán nem tűnhet ilyen drámainak, de azt javaslom, ne tegyétek próbára az elszántságomat.

– Soha nem kételkedtünk az elszántságodban, uram – mondta Lilik Arvo, a társaság fűszerkitermelő műveleteinek arrakisi felügyelője. A hangja remegett. Arvo bőre sötétre barnult és cserzett lett, mint a régi mazsola. A másik két férfi, a mélysivatagi termelési részlegek vezetői, szintén tartottak Josef haragjától. Csak a hátul ülő, porborította nő nem mutatott félelmet. Mogorván figyelte a fejleményeket.

– Eleve nem akartam idejönni – folytatta Josef. – Jobban szeretem, ha ezek a műveletek önállóan mennek, de ha egy másik társaság ellopja a fűszeremet… az én fűszeremet!… azt meg kell állítanom. Azonnal. Tudni akarom, hogy ki áll a másik betakarítási művelet mögött, ki finanszírozza őket, és hova megy az az átkozott fűszer.

Bárki, aki a VenHoldban vezető pozícióba került, tisztában volt vele, hogy ha valaki cserben hagyja Josefet, akkor a férfi ragaszkodni fog a könyvelés egyensúlyba hozásához. És ha a felügyelői meg ügyintézői nem akartak a haragja célpontjaivá válni, jobb, ha találnak alkalmasabb jelöltet, akire kimérheti a büntetést.

– Add ki az utasításaidat, uram, és mi elintézzük a dolgot! – szólalt meg a nő a konferenciaterem végében, akinek poros rongyai valójában jól felszerelt és gondosan karbantartott cirkoruhát fedtek. – Amit csak akarsz. – A jelenlévők közül ő volt az egyetlen, akit Josef hozzáértőnek tartott. És az egyetlen, aki nem szerette a hűvös, párásított levegőt.

A szeme környéki ráncok és szarkalábak elárulták a korát, bár a tikkasztó sivatagi környezet, valamint a melanzs élethosszabbító tulajdonságai miatt nehezen lehetett megítélni, mennyi idős. A szeme hátborzongatóan, teljesen kék volt, ami folyamatos fűszerfogyasztásra, sőt függőségre utalt.

Josef elégedetten mérte végig a nőt.

– Ismered a helyzetet, Ishanti. Mondd el nekünk, mit javasolsz! – Lesújtó pillantást vetett a legénységi főnökökre, akik inkább kifogásokat kerestek, mintsem javaslatokat tettek.

A nő vállat vont.

– Nem lesz túl nehéz találni egy-két nevet.

– De hogyan? – kérdezte Arvo. – Először az orvbegyűjtőket kell megtalálnunk. A gépeik jelöletlenek, a sivatag pedig hatalmas.

– Egyszerűen csak tudni kell, hol keressük őket. – Ishanti elmosolyodott, anélkül, hogy kivillantotta volna a fogait. Sűrű, barna haját színes kendő alá rejtette. Két medált viselt, jellegzetes buddiszlám mintázattal, ami nem meglepő, mivel a mélysivatagi törzsek zömében Zenszunik voltak, akik elsősorban a rabszolga-kereskedők elől menekültek.

Noha nem töltött be hivatalos pozíciót a Venport Holdingban vagy annak kereskedelmi leányvállalatában, az Egyesített Merkantilban, Josef busásan megfizette őt hasznos szolgálataiért. Ishanti a mélysivatagból származott, és könnyedén járt-kelt a törzsek elszigetelt barlangjai és az űrkikötő meg a környező települések között. Szemmel tartotta a Venport fűszertermelési műveleteit, üzletelt az arrakisvárosi kereskedőkkel, hogy aztán portölcsérként tűnjön el a dűnék között. Josef soha nem próbálta követni, és szigorúan meghagyta a többieknek, hogy hagyják Ishantit békén.

Most a férfi a hallgatóságához címezte szavait.

– Azt akarom, hogy mindannyian üzenjetek! Kenjetek meg, akit csak kell, küldjetek figyelőket, hogy kutassák át a sivatagot. Az Egyesített Merkantil nagy jutalmat ajánl fel minden olyan fűszercsapatnak, amelyik nem hivatalos tevékenységre bukkan odakint. Nem hagyom el ezt a bolygót addig, amíg nem kapok válaszokat. – Ismét összevonta a szemöldökét. – És nem akarok sokáig itt maradni.

Ishanti ismét rámosolygott, és Josef eltűnődött, hogy vajon mennyire lehetnek szépek a sivatagi Zenszunik. A nő talán flörtölni próbál vele? Kicsit sem tartotta vonzónak ezt a nyers sivatagi nőt, de tisztelte a képességeit. Volt felesége, akihez majd visszatér a Kolharon: intelligens, a Nővérek által képzett asszony, Cioba. Ő volt az egyetlen, akire a távollétében rá merte bízni a VenHold konglomerátum üzleti tevékenységének felügyeletét.

– A lehető legrövidebbre fogjuk az ittlétedet, uram – mondta Arvo. – Azonnal munkához látok. – Igazság szerint Josef inkább bízott Ishantiban.

A directeur következő intelmei mindenkihez szóltak:

– Az ősöm, Aurelius Venport, meglátta a lehetőséget a fűszerkitermelésben, és sokat kockáztatott, rengeteget befektetett, hogy nyereségessé tegye. – Előredőlt. – A családom nemzedékek óta áldoz vért és pénzt erre a bolygóra, és nem fogom hagyni, hogy bármilyen feltörekvő versenytárs kénye-kedve szerint táncoljon a Venportok lefektette alapokon. A tolvajokkal el kell bánni. – Ivott a hűs vizet rejtő magas pohárból, mire a többiek hálásan követték a példáját. Szívesebben mondott volna győzelmi tósztot, de ez még korai volt.

Josef bezárkózott arrakisvárosi magánlakosztályába, megette a neki hozott ételt anélkül, hogy különösebb figyelmet szentelt volna neki, és átnézte az üzleti feljegyzéseit. Cioba már elkészítette a legfontosabb ügyek összefoglalóját a vállalat számos befektetéséről, és mellékelt egy személyes feljegyzést két fiatal lányuk, Sabine és Candys előremeneteléről, akiket éppen most képeztek ki a Rossakon.

Az elmúlt néhány generáció alatt a VenHold olyan hihetetlenül meggazdagodott, hogy Josefnek le kellett választania a teheráru-forgalmazó részlegüket és egy különálló egységet megszerveznie, az Egyesített Merkantilt, ami az Arrakisról származó melanzzsal, valamint egyéb, nagy értékű árukkal kereskedett. Számos nagy pénzintézetet is létrehozott a fontosabb bolygókon, ahol eladhatta, befektethette és elrejthette a VenHold nyereségét. Nem akarta, hogy bárki – különösen az őrült technológiaellenes fanatikusok – akár csak meg is sejtse, hogy valójában mekkora hatalommal és befolyással rendelkezik. De a számos fenyegetés és kihívás közül, amivel szembe kellett néznie, a rövidlátó butlerista barbárok mindig a lista élén vagy annak közelében álltak. Rendszeresen elpusztították a tökéletesen életképes, elhagyott robothajókat, amelyeket pedig be lehetett volna vonni a VenHold űrflottába.

Sok tennivalója lesz, amint visszatér a Kolharra. Továbbá a Salusa Secundusra is várták, ahol egy fontos Landsraad találkozóra kerül sor. De addig nem hagyhatta el az Arrakist, amíg meg nem oldott egy bizonyos problémát…

Ishanti közben tényleg rábukkant az egyik versenytársa illegális fűszertermelő üzemére a sivatag elszigetelt mélyén. (Josef nem értette, hogy a jobban felszerelt felderítő repülői miért nem találtak semmit.) Mire Lilik Arvo gyorsreagálású csapatot küldött a helyszínre, az orvtermelők elmenekültek. Ennek ellenére Arvo feltartóztatott egy kisebb teherhajót, mielőtt az elhagyhatta volna a bolygót. A raktér csempészett melanzzsal volt tele. Josef természetesen elkobozta a rakományt, és hozzáadta a saját készleteihez.

A VenHold mérnökei átvizsgálták a jelzés nélküli hajót, elemezték az alkatrészek sorozatszámát, és arra utaló jeleket találtak, hogy a jármű az Égi Szállítmányozáshoz tartozik. Ez Josefet nem tette boldoggá. Arjen Gates megint olyasmibe ütötte az orrát, ami nem tartozott rá.

Az ÉSZ volt Josef egyetlen valódi versenytársa az űrszállítási ágazatban, és nem nézte jó szemmel ezt a betolakodást. Titkos információk alapján megtudta – nagy költségek árán –, hogy az Égi Szállítmányozás akár a hajóinak egy százalékát is elveszíti – ami nevetségesen magas arány. De ez a vevő kockázata. Mivel az alacsony árat és a megbízhatatlan szállítást választották, az ÉSZ utasai és a szállítmányozók csak azt kapták, amit megérdemeltek…

Arvo és Ishanti lépett be a directeur magánlakosztályába egy megkötözött és betömött szájú férfit cipelve, aki jelzés nélküli pilótaruhát viselt. Arvo elégedettnek tűnt magával, mintha az ő érdeme lenne az akció.

– Ez az ember volt az egyetlen a feketepiaci hajó fedélzetén. A végére járunk a dolognak, uram, de egyelőre nem hajlandó beszélni.

Josef erre felvonta vastag szemöldökét.

– Akkor ösztönözni kell őt. – A fogolyhoz fordult, aki erősen izzadt. Vizet pazarolt, ahogy a sivataglakók mondanák. – Ki vezeti a műveleteket itt az Arrakison? Beszélni szeretnék vele.

Amikor Ishanti kivette a fogoly szájpeckét, a férfi megvetően lebiggyesztette az ajkát.

– Ez egy szabad bolygó. Neked sincs több jogod a melanzshoz, mint bárki másnak. Több száz kitermelés folyt az Arrakison a járványok idején. A fűszer csak ott hever, arra várva, hogy betakarítsuk! Mi itt csupán a saját befektetésünkkel éltünk. A munkánk nem zavarja a kereskedelmeteket.

– Ez az én fűszerem. – Josef nem emelte fel a hangját, de a dühe úgy fortyogott, mint a kitörni készülő vihar. Intett a kezével, hogy vigyék a férfit a szeme elől. – Ishanti, amit csak lehet, tudj meg tőle! Ez messzemenőkig a te képességeidnek való. Sőt, megtarthatod a vizét is, mint a szolgálataid árát.

A nő most már eléggé elmosolyodott ahhoz, hogy kilátszódjanak a fogai, és részben kivonta a derekán hordott tejfehér tőrt.

– Köszönöm, uram. – Visszatette a szájpecket a fogoly szájába, elnyomva annak tiltakozását, és elvezette a rúgkapáló férfit.

„Soha senkinek nem leszek képes megmagyarázni az indítékaimat, kivéve Erasmusnak. Mi ketten megértjük egymást, a nyilvánvaló különbözőségeink dacára.”

GILBERTUS ALBANS MAGÁNNAPLÓJA BEJEGYZÉSEI

A Mentátok koncentrációjának ösztönzésére Gilbertus Albans igazgató az iskoláját Lampadas legkevésbé lakott kontinensén építette fel. Bár ezt a bolygót már akkor is pásztorok lakták, szüksége volt egy olyan helyre, ahol oktatói és diákjai a megterhelő tananyagra koncentrálhattak, és nem vonják el külső problémák a figyelmüket.

Amikor ezt a világot választotta a Mentát iskola otthonául, alábecsülte, milyen erővel képes tovább élni a butlerista mozgalom Omnius veresége után. A technológiaellenes fanatizmusnak gyorsan le kellett volna csillapodnia, hogy aztán a szenvedély és a szükség hiánya miatt teljesen kihunyjon, de Manford Torondo hatalmasabb volt, mint valaha. Gilbertus vékony peremen volt kénytelen egyensúlyozni.

Most a fő oktatóterem színpadán állt, a figyelem középpontjában. Körülvették az ülőhelyek, amelyek sorai meredeken emelkedtek. Az amfiteátrumot övező falak és a mennyezet sötét, pácolt fából készültek, és mesterséges patinával vonták be az egészet, amitől nagyon réginek hatott, és a fontosság súlyát hordozta. Okosan elhelyezett erősítők juttatták el nyugodt, visszafogott hangját minden figyelő diákhoz.

– A kezdeti látszaton túlra kell nézni. – Az igazgató lemutatott a két holttestre, amelyek a színpad közepén álló boncasztalokon hevertek. Az egyik asztalon sápadt, meztelen férfi holtteste feküdt, hanyatt, csukott szemmel, két karját egyenesen kinyújtották a teste két oldalán. A másikon egy hatástalanított harci meket lehetett látni, aminek fenyegető fegyverkarjait és golyó alakú fejét az élettelen emberéhez hasonlóan rendezték el.

– Egy ember és egy gondolkodó gép. Figyeljétek meg a párhuzamokat! Tanuljatok belőlük, és tegyétek fel magatoknak a kérdést: tényleg annyira különböznek?

Gilbertus durva szövésű mellényt és nadrágot viselt, keskeny arcán kerek szemüveggel, mert jobban szerette ezt az orvosi kezelésnél, ami javíthatott volna a látásán. Haja gyér volt, de még mindig ifjúsága természetes szalmasárga színében pompázott. Meg kellett őriznie a látszatot, és gondosan ügyelt rá, hogy elrejtse, már több mint száznyolcvan éves. Az élethosszabbító kezelésnek köszönhette ezt, amit a független robottól, Erasmustól kapott. A Mentát-diákok közül senki sem gyanította, hogy a gépi mentor milyen fontos szerepet játszott az életében – veszélyes lenne, ha a butleristák megtudnák az igazságot Gilbertus múltjáról.

– A Dzsihád bebizonyította, hogy az emberek felsőbbrendűek a gondolkodó gépeknél, ez igaz. De közelebbről szemügyre véve a dolgokat, az ember megláthatja a hasonlóságokat.

Mivel a Mentátok a számítógépekre adott emberi válaszok voltak, a technológiaellenes butleristák támogatták az iskoláját. Gilbertus azonban egészen más tapasztalatokkal rendelkezett a gondolkodó gépekről. A véleményét azonban megtartotta magának saját testi épsége érdekében, különösen itt, a Lampadason.

Most felemelte a harci mek sima fejét, és lecsatolta a nyakrögzítő mechanizmusról.

– A robot, amit itt láttok, ennek a konfliktusnak a maradványa, és különleges felmentést kaptunk, hogy taneszközként használhassuk. – A császári kormányzat nem jelentett problémát, de Manford Torondót nem lehetett ilyen könnyen meggyőzni.

Felemelte a hulla sápadt jobb karját.

– Figyeljétek meg az izomzatát, hasonlítsátok össze a harci robot gépi anatómiájával!

Ahogy a néma diákok csendben nézték – némelyikük kíváncsian, míg mások arcára világosan kiült a borzadály –, Gilbertus módszeresen eltávolította a szerveket az előkészített holttestből. Majd lépésről lépésre kivette a nagyjából hasonló részeket a harci mekből is, rámutatva a párhuzamokra. A testek melletti tálcákra helyezte a kiszedett részeket, ahogy párhuzamosan végezte a boncolást.

Fél órán át szedte szét a harci robotot, elmagyarázva, hogyan illeszkednek egymáshoz az alkotóelemek, és miként dolgoznak, miként működnek a mek beépített fegyverrendszerei, ismertette azok tulajdonságait, majd minden egyes pontot visszavezetett az emberi analógiához.

Tanársegédként is dolgozó végzős diákja, Draigo Roget állított az egyszerű kivetítőn, ami a művelet részleteit mutatta a közönségnek. Draigo tetőtől talpig feketébe öltözött, ami kiemelte hosszú, szénfekete haját, fekete szemöldökét és sötét szemét.

A holttest koponyáját az órára készülve már előre felnyitották, az agyat eltávolították, és most Gilbertus feltárta a harci robot számítógépes feldolgozóegységét. Egy tálcára helyezte a mek zselés áramköri magját: a puhának látszó, fémes gömb volt az ellenpárja a barázdált emberi agynak, ami a saját edényében pihent. Ujjbegyével megbökte a számítógépmagot.

– A gondolkodó gépek hatékony memóriával és nagy sebességű feldolgozással bírnak, de a kapacitásuk véges, aminek a beléjük ültetett specifikációk szabnak határt.

Gilbertus felboncolta az agyat.

– Az emberi agy viszont nem rendelkezik ismert gyártói specifikációkkal. Figyeljük meg a bonyolult elrendezést ezen a metszeten: nagyagy, kisagy, kérgestest, köztiagy, halántéklebeny, középagy, hidak, agyvelő. Mindannyian ismeritek ezeket a kifejezéseket. Az agy fizikai tömege ellenére annak gondolkodási és számítási kapacitása nagy részét a tulajdonosa soha nem használta ki.

Most felnézett rájuk.

– Mindegyikőtöknek meg kell tanulnia megcsapolni azt, amivel mind rendelkezünk. Lehet, hogy nincs határa annak, hogy mennyi információt tudnak tárolni az emlékeink… ha megfelelően rendszerezzük és tároljuk őket. Ebben az iskolában minden diákot megtanítunk arra, hogyan utánozza a gondolkodó gépek rendszerezését és hatékony számítási módszereit, közben pedig rájöttünk, hogy az emberek ezt jobban tudják csinálni.

A diákok mormogtak, néhányan közülük nyugtalanul. Gilbertus főként Alys Carroll savanyú képére figyelt fel – a tehetséges, de szűk látókörű fiatal nő a butleristák között nevelkedett. Ő volt az egyik diák, akit Manford Torondo rendelt ide. Meglepő módon azonban a szellemi képességek terén Alys elég jól teljesített.

Ahhoz, hogy felépítse Mentát iskoláját a Lampadason, Gilbertusnak bizonyos áldozatokat kellett hoznia. A Manforddal kötött megállapodásának részeként, hogy támogatást kapjon az intézmény, minden évben fel kellett vennie a butleristák által kiválasztott, meghatározott számú gyakornokot. Bár a butleristák nem voltak a legjobb jelöltek, és olyan létfontosságú helyeket foglaltak el, amelyeket tehetségesebb és objektívebb tanulókkal tölthettek volna fel, ezt az engedményt Gilbertusnak meg kellett tennie.

Ellépett a boncasztalon heverő két alanytól.

– Az a célom, hogy úgy küldjelek ki titeket ebből az iskolából, hogy rendszerezni tudjátok a gondolataitokat, a memóriaképességeitek pedig kibővültek, ezáltal könnyedén felvehetitek a versenyt bármelyik számítógéppel. – Atyai mosollyal nézett rájuk. – Ez a cél méltó az erőfeszítéseitekhez?

– Igen, uram! – Az egyetértés hullámként söpört végig az előadóban.

Bár a Mentát iskolát körülvevő környezet kellemetlen volt – hatalmas lápok, mocsaras vízű csatornák, tele veszélyes ragadozókkal –, Gilbertus tudta, hogy a nehéz körülmények termelik ki a legrátermettebb embereket. Erasmus megtanította erre.

Az iskola épületegyüttese nagy, egymáshoz kapcsolódó, lebegő platformok csoportja volt, amit egy hatalmas mocsári tóban horgonyoztak le, és mindezt beépítetlen, lakatlan vidék övezte. A védőpajzsrendszer távol tartotta a kellemetlen, betegségeket terjesztő lápi rovarokat, egyfajta oázist teremtve a Mentát-tanulóknak.

Gilbertus átsétált a mocsár fölött ívelő, lebegő sétányon, és alig szentelt figyelmet a sötétzöld víznek alatta. Elhaladt az úszó sportpálya és az egyik szabadtéri előadóterem mellett, majd belépett a komplexum szélén elhelyezett adminisztrációs épületbe, ahol a dékánok és az állandó Mentát-professzorok irodái kaptak helyet. Az iskolának már több mint kétszáz oktatója és négyezer diákja volt, ami figyelemre méltó siker a gondolkodó gépek veresége után létrejött számos oktatási központ között. A Mentát-képzés szigorának köszönhetően a bukási arány megközelítette a harmincöt százalékot, hiába vették fel a legeslegjobb jelölteket – leszámítva a kötelező butleristákat –, közülük csak a legkiválóbbak érték el, hogy Mentátok legyenek.

A Gilbertus irodájában lévő biozénlámpák érezhető, de nem kellemetlen szagot árasztottak. A nagy helyiséget sötét koaganipadló fedte, és mocsári füzek leveleiből és kérgéből szőtt szőnyegek borították. Nagyon halkan klasszikus zenét hallott, olyan műveket, amelyeket egykor ő és Erasmus a robot corrini elmélkedő kertjében élveztek.

Nosztalgiából úgy alakította át az irodáját, hogy az hasonlítson Erasmus jellegzetes corrini otthonához, ugyanazokkal a bársonyos lila függönyökkel és díszes bútorstílussal. Nagyon óvatosnak kellett lennie, de tudta, hogy soha senki nem fogja felfedezni a hasonlóságot. Gilbertus volt az egyetlen élő ember, aki emlékezett a független robot magánvillájának pazar berendezésére.

A könyvespolcok egészen a magas mennyezetig emelkedtek, polírozásukkal régies benyomást ébresztettek a szemlélőben: a bevágások és karcolások az összeszerelés során kerültek rájuk, hogy a kor látszatát keltették. Az iskola létrehozásakor Gilbertus egy nagy múltú, tekintélyes intézmény hatását akarta megteremteni. Mindent, ami ezzel az irodával, az épülettel és az iskolakomplexummal volt kapcsolatos, nagy műgonddal, átgondoltan alakítottak ki.

És ez így helyénvaló, gondolta. Elvégre mi Mentátok vagyunk.

A dékánok és a professzorok innovatív oktatási programokat dolgoztak ki és fejlesztettek tovább, feszegetve az emberi elme határait, de a Mentát-tanterv lényege olyan forrásból származott, amelyet csak Gilbertus ismert – és ami, ha kiderül, az egész iskolát rendkívüli veszélybe sodorja.

Miután megbizonyosodott róla, hogy egyedül van, bezárta maga mögött az ajtót, és lehúzta az összes fa- és szövetredőnyt. Kivett egy kulcsot a mellényzsebéből, majd kinyitotta az egyik polcba épített tömörfa szekrényt. Benyúlt, és egy meghatározott ponton megérintette az egyik panelt, amitől a polcok átrendeződtek, körbefordultak, majd kinyíltak, mint egy virág szirmai.

Az egyik polcon csillogó memóriamag hevert, és ő így szólt hozzá:

– Itt vagyok, Erasmus. Készen állsz a beszélgetésünk folytatására?

A pulzusa felgyorsult, részben a rátörő érzelmek miatt, részben pedig a kockázattól. Erasmus volt a leghírhedtebb az összes független robot közül, gondolkodó gép, akit legalább annyira gyűlöltek, mint magát Omniust, az örökelmét. Gilbertus elmosolyodott.

A corrini katasztrofális bukás előtt távolította el a magot a halálra ítélt robotból, és kicsempészte, ahogy elvegyült a számtalan emberi menekült között. Az eltelt évek alatt Gilbertus teljesen új életet teremtett magának, hamis múltat kreált. A tehetségét arra használta, hogy létrehozza ezt a Mentát iskolát – Erasmus titkos segítségével, aki folyamatosan tanácsokkal látta el.

A zselés áramkörök alkotta gömb lüktetve életre kelt, és a független robot megszólalt a maga ismerős, tanult hangján a kis erősítőkön át.

– Köszönöm. Már kezdtem klausztrofóbiásan érezni magam, még a rejtett kémszemekkel is, amelyeket engedélyeztél számomra.

– Te megmentettél a tudatlanságban és nyomorban leélt élettől, én pedig megmentettelek téged a pusztulástól. Ez tisztességes csere. De elnézést kérek, hogy nem tehetek többet… legalábbis egyelőre. Nagyon óvatosnak kell lennünk.

Évekkel ezelőtt Erasmus kiválasztott egy gyereket a nyomorúságos rabszolgakarámokból a gépvilágon, mintegy kísérletképpen, hogy kiderüljön, lehetséges-e gondos nevelés révén egy ilyen vad teremtményt civilizálttá tenni. Az évek során a független robot egyfajta apafigurává és mentorrá vált, aki megtanította Gilbertusnak, hogyan rendszerezze a gondolatait, és hogyan fejlessze az elméjét, hogy a korábban csak a számítógépeknek megadatott hatékonysággal tudjon gondolkodni. Milyen ironikus, gondolta most a férfi, hogy az emberi potenciál maximalizálását szolgáló iskolája a gondolkodó gépek világában gyökerezik.

Erasmus kemény, de kiváló tanár volt. A robot alighanem sikerrel járt volna bármelyik fiatal emberegyeddel, akit tanítani akart volna, de Gilbertus mélységesen hálás volt a sorsnak, hogy őt szemelte ki.

Halkan beszélgettek, folyton attól tartva, hogy lelepleződnek.

– Tudom, hogy már így is nagy kockázatot vállalsz – mondta Erasmus –, de egyre nyugtalanabb vagyok. Új vázra van szükségem, működőképes testre, aminek révén újra mozoghatok. Folyton azon a számtalan vizsgahelyzeten töröm a fejem, ami érdekes eredményeket hozna a diákseregeddel. Biztosra veszem, hogy az emberek továbbra is lenyűgöző, irracionális dolgokat tesznek.

Mint mindig, Gilbertus most is kitért az új test létrehozásának kérdése elől, amire a robot annyira vágyott.

– Tesznek bizony, apám… kiszámíthatatlan, erőszakos dolgokat is. Ezért is kell, hogy elrejtselek. Az Impérium összes titka közül a te létezésed talán a legnagyobb.

– Vágyom rá, hogy újra kapcsolatba kerüljek az emberekkel… de tudom, hogy te minden tőled telhetőt megteszel. – A géphang elhallgatott, és Gilbertus el tudta képzelni a robot öreg, folyékony fémből készült arcán a megváltozó kifejezést, ami még mindig a Corrinon hagyott testéhez csatlakozott. – Vigyél körbe a szobában! Nyisd ki résnyire az egyik redőnyt, hogy az érzékelőimmel kikukucskálhassak. Szükségem van bejövő jelre.

A mindig óvatos Gilbertus felemelte a könnyű magot, és két kezébe fogta, nagyon vigyázva, nehogy leejtse, vagy más módon sérülést okozzon neki. Odavitte a gömböt az egyik ablakhoz, ami a széles, sekély tóra nézett – oda, ahonnan valószínűleg senki nem láthatta őket –, és felhúzta a redőnyt. Nem tagadhatta meg Erasmustól ezt a csekély szívességet. Túl sokkal tartozott a független robotnak.

A memóriamag felkacagott, és ez a szelíd kacaj Gilbertust a Corrinon töltött békés, idilli időkre emlékeztette.

– Az univerzum sokat változott – tűnődött el fennhangon Erasmus. – De te alkalmazkodtál hozzá. Megtetted, amit tenned kellett a túléléshez.

– És hogy megvédjelek téged. – Gilbertus szorosan magához ölelte az emlékmagot. – Nehéz, de fenntartom az álcámat. Biztonságban leszel, amíg távol vagyok, apám.

Hamarosan Gilbertusnak Manford Torondóval együtt el kellett hagynia a Lampadast: mindketten a Salusa Secundusra mennek, hogy ott a Landsraad Tanácsához és Salvador Corrino Császárhoz forduljanak. Gilbertus kényes és veszélyes kötéltáncot járt… az akrobatika olyan formáját, ami mindig is nyugtalanította.

„Az élet bonyolult, függetlenül attól, hogy milyen körülmények közé születtünk.”

HADITHA CORRINO LEVELE FÉRJÉNEK, RODERICK HERCEGNEK

A négy arany oroszlán húzta királyi hintó vezette a Salusa fővárosán, Zimián áthaladó menetet. Ez a műemlékek városa volt, tisztelgés a hosszú Dzsihád számtalan hőse előtt. Salvador Corrino Császár mindenfelé Serena Butler, mártírhalált halt gyermeke, Manion és Iblis Ginjo főpátriárka arcát látta – a lobogó zászlókon, az épületek oldalain, a szobrokon, a kirakatokon. Előttük a Parlament csarnokának hatalmas aranykupolája megnyugvást sugárzott, lévén maga is epikus, történelmi események helyszíne volt.

A felhős égbolt alatt elgördültek egy irdatlan kimek lépegető mellett: a horpadt és rozsdás emlékmű olyan nagy volt, akár a legmagasabb épületek. A félelmetes gépezetet egykor emberi agy irányította, és az első zimiai csatában az ellenséges támadóegység részét képezte. Mostanra a hatalmas szerkezet élettelenül állt, a sötét napokat idéző relikviaként. Serena Butler Dzsihádja után több mint egy évszázaddal a gondolkodó gépek erői már teljes vereséget szenvedtek a Corrinnál, és az emberek nem voltak többé rabszolgák.

Zimia a Dzsihád során kétszer is súlyos károkat szenvedett el a gépek támadásai miatt, és a várost mindkét alkalommal újjáépítették – ami tanúsította az emberiség lankadatlan szellemét. A corrini csata vérengzéséből és romjaiból kiemelkedő Butler-család Corrinóra változtatta a nevét, és az új Impérium élére állt. Az első Császár Salvador nagyapja, Faykan volt, majd őt követte a fia, Jules. Ők ketten együtt hetvenegy évig uralkodtak, és ezután Salvador foglalta el a trónt.

Az uralkodói hintóban a Császárt bosszantotta, amiért megzavarták reggeli teendőiben, de olyan komor felfedezésről kapott hírt, amit muszáj volt saját szemével látnia. Sietve hagyta el a palotát udvari testőrei, segédei, tanácsadói és a teljes biztonsági őrsége kíséretében – mert a nyughatatlan nép mindig talált valamit, ami ellen tiltakozhatott. A Suk iskola egyik orvosa utazott az utána következő kocsiban, arra az esetre, ha baj történne. Salvador rengeteg ügy miatt aggódott, és ez az érzés úgy lógott rajta, mint valami rosszul szabott ruha.

Ahogy a menet tovább haladt, a Császárnak egyre kevésbé akarózott látni azt a hátborzongató felfedezést, amihez kísérték, de ez volt a kötelessége. Az oroszlános hintók a város központja felé vették az irányt, elhaladva más kocsik, homokfutók és teherszállítók mellett, amelyek félreálltak, hogy átengedjék az uralkodót és kíséretét.

Díszes hintója zökkenés nélkül állt meg a nagy központi téren, és libériás szolgák siettek oda, hogy kinyissák a lakkozott ajtót. Ahogy kisegítették a Császárt, ő azonnal megérezte az égett hús bűzét a levegőben.

Magas, izmos férfi közeledett skarlátvörös zubbonyban és aranyszínű nadrágban, a Corrino-ház színeiben. Roderick a Császár féltestvére volt, közös apától, de más anyától. Volt még egy másik problémás féltestvérük, Anna, szintén másik anyától. (Jules Császár nagyon szorgosnak bizonyult, bár sosem az aktuális feleségének nemzett gyermeket.)

– Erre! – mondta Roderick halkan. Sűrű, szőke haja volt, ellentétben Salvadorral, akinek, noha csak két évvel idősebb, mindössze negyvenhét esztendős volt, egykori barna hajából már csak egy gyér folt maradt a feje búbján. Mindkét férfi bekapcsolt pajzsövet viselt, amit szinte hétköznapi tartozékként viseltek, és alig észrevehető védőmezővel vette őket körül. Szinte nem is törődtek a mindennapos technológiával.

Roderick rámutatott Iblis Ginjo, a Dzsihád karizmatikus, de kétes megítélésű vallási vezetőjének szobrára – a férfi milliárdokat inspirált a gépi elnyomók elleni harcra. Salvador elborzadva látta, hogy egy megégett, megcsonkított test lóg himbálózva a szoborról. Az elszenesedett, felismerhetetlenné vált testre egy táblát akasztottak: „Toure Bomoko – Isten és a hit árulója”.

Salvador jól ismerte ezt a nevet. Húsz évvel ezelőtt, az apja uralma idején az Ökumenikus Fordítók Bizottsága borzalmas felfordulást okozott egy új szent könyv kiadásával, ami állítólag minden vallás számára készült: ez volt az Orániai Katolikus Biblia. Toure Bomoko volt az ÖFB küldötteinek elnöke, akik hét évet töltöttek elszigetelten egy kupolás épületben a Régi Föld radioaktív pusztaságában. Az ÖFB kompromisszumos összegzést készített a vallások alaptételeiről, majd meggondolatlanul, diadalittasan bemutatták a remekművüket. Az összefércelt szent szövegnek az volt a célja, hogy megoldja az emberiség összes vallási nézeteltérését, de valójában az ellenkezőjét érte el.

Ahelyett, hogy az egység diadalaként és a vallás alapköveként ünnepelték volna, a könyv és a mögötte álló önhittség erőszakos ellenreakciót váltott ki az egész Impériumban. Bomoko és küldött-társai elmenekültek a csőcselék elől, ám sok küldöttet így is meglincseltek, míg mások sietve megtagadták művüket, hogy mentsék a bőrüket. Egyesek közülük öngyilkosok lettek, gyakran gyanús körülmények között, míg mások, mint Bomoko, bujkáltak.

Később, miután Jules Császár kegyelméből menedéket kapott a császári palotában, Bomoko elnök nyilvánosan elismerte, hogy a bizottsága tévedett, amikor megpróbált új vallási szimbólumokat létrehozni, ami csak arra szolgált, hogy „bizonytalanságot hintsen el az elfogadott hitben”, és „vitát szított Istenről”. Aztán a palotában történt botrányt követően, amiben az elnök és a Császár felesége is érintett volt, Bomoko megszökött – másodszor kényszerült menekülni. Soha nem találták meg.

Most Roderick a bátyja mellett állt, és a szoborra akasztott, elszenesedett, arctalan holttestet szemlélte.

– Gondolod, hogy ezúttal tényleg megtalálták?

Salvador, akit a legkevésbé sem rendített meg a megcsonkított holttest, a szemét forgatta.

– Kétlem. Ez már a hetedik állítólagos „Bomoko”, akit megöltek. De azért futtassuk le a genetikai teszteket a biztonság kedvéért.

– Majd én gondoskodom mindenről.

Salvador tudta, hogy nem kell aggódnia. Mindig is Roderick volt a higgadtabb, nyugodtabb testvér kettőjük közül. A Császár hosszan felsóhajtott.

– Ha tudnám, hol van Bomoko, én magam adnám át a csőcseléknek, csak hogy boldogok legyenek.

Roderick erre rosszallóan csücsörített, majd komoly arccal a bátyjára nézett.

– Feltételezem, először azért megbeszélnéd velem.

– Igazad van, a tanácsod nélkül nem tennék ilyen komoly lépést.

Az évek során a tiltakozások erősödtek-gyengültek, bár nagyobb zavargásokra több mint egy évtizede nem került sor, azóta, hogy Salvador elfoglalta a Corrino-trónt. Hamarosan bejelenti az OK Biblia átdolgozott (és némileg megtisztított) kiadását, ami szintén fel fog bőszíteni egyeseket. Az új kiadás Salvador saját nevét viseli majd, ami kezdetben jó ötletnek tűnt. Vallástudorai révén a Császár igyekezett megoldani a problémás szövegek egy részét, de a szélsőségesek azt akarták, hogy az egyesített szent könyvet égessék el, ne pedig módosítsák. Nem lehetett elég óvatos a vallási fanatikusokkal.

Roderick pattogó hangon utasításokat adott a palotaőrség két tisztjének.

– Távolítsátok el a holttestet és takarítsátok fel a helyszínt!

Ahogy a szénné égett hullát leszedték, a vörösre sült hús egy része leomlott a csontról a vállakon és a törzsön, amitől az őrök undorodva felkiáltottak, és hátrahőköltek. Az egyik férfi odavitte Salvadornak a táblát, aki hunyorogva olvasta el a hátulján sorakozó apró betűket. A lincselők úgy érezték, hogy közölniük kell, az áldozat testét pontosan ugyanúgy csonkították meg, mint ahogyan a gondolkodó gépek tették Serena Butlerrel – ezzel igazolták szörnyűséges tettüket.

Ahogy a Császár az öccsével visszasétált az uralkodói hintóhoz, azt morogta:

– A gépeknek alávetett ezerévnyi rabszolgaság és a több mint egy évszázadon át tartó véres Dzsihád után azt gondolnád, hogy az emberek mostanra belefáradtak az egészbe.

Roderick némán, sokatmondóan bólintott.

– Úgy tűnik, rabjai a villongásoknak és az őrjöngésnek. A nép még mindig haragos.

– Az emberiség olyan átkozottul türelmetlen. – A Császár beszállt a kocsijába. – Omnius bukása után tényleg azt várták, hogy minden probléma egy csapásra megoldódik? Nyolcvan évvel a corrini csata után nem lenne szabad, hogy még mindig a felfordulás legyen az úr! Bárcsak egyszerűen meg tudnád ezt oldani, Roderick!

Az öccse pengevékony mosollyal nézett rá.

– Megteszem, amire képes vagyok.

– Igen, tudom, hogy megteszed. – Salvador behúzta a hintója ajtaját, és a sofőr gyors tempóra ösztökélte az oroszlánokat, miközben a kísérete többi tagja kapkodva igyekezett követni őket.

Aznap este Roderick átadta a genetikai eredményeket a bátyjának annak vidéki birtokán. Salvador és Tabrina Császárné épp egyik hangos vitájuk kellős közepén tartottak, ezúttal arról, hogy a Császárné szeretne valamennyi szerepet vállalni a kormányzásban a megszokott ceremoniális feladatai helyett.

Salvador hajthatatlanul ellenezte a kérést.

– Ez nem felel meg a hagyománynak, és az Impériumnak mindennél inkább stabilitásra van szüksége. – A császári pár a trófeateremben volt, amit a falra akasztott halak és vadállatok örökre megdermedt sereglete díszített.

Szerencsére mivel Roderick herceg már korábban is hallotta ezt a vitát, öles léptekkel vonult be a trófeaterembe, mit sem törődve a kiabálással.

– Bátyám, elhoztam az eredményeket. Gondoltam, te is szeretnéd látni őket.

Salvador kikapta Roderick kezéből a papírt, és úgy tett, mintha bosszús lenne, amiért félbeszakították, de titokban hálás mosollyal köszönte meg az öccsének. Míg Tabrina füstölögve ült a kandalló mellett, és bort ivott – lévén túl udvarias ahhoz, hogy a vendég előtt folytassa a veszekedést –, Salvador elolvasta az egyoldalas jelentést. Elégedetten gyűrte galacsinná a papírt, majd a tűzbe dobta.

– Nem az igazi Bomoko, ahogy gondoltam. A csőcselék mindenkit fellógat, aki felkelti a gyanúját.

– Bárcsak téged is felkötnének – motyogta a Császárné az orra alatt. Feltűnően szép nő volt, sötét, mandulavágású szempárral, magas járomcsonttal. Karcsú testén hosszú, az alakjára simuló ruhát viselt. Barna haját bonyolult frizurába rendezve hordta.

A Császár fontolgatta, hogy visszavágjon-e azzal, hogy rajta, tegyék csak meg, mert ezzel megszabadulna a nőtől, de most nem volt kedve viccelődni. Hátat fordított a feleségének, és kisétált a helyiségből.

– Gyere, Roderick! Van egy népszerű új kártyajáték, amire szeretnélek megtanítani. A legújabb ágyasom mutatta meg nekem.

Az ágyas említésére Tabrina bosszúsan felhorkant, de Salvador úgy tett, mintha nem hallotta volna.

Roderick erre határozottan bólintott.

– Ha parancsolod.

Salvador felvonta a szemöldökét.

– Szükség van rá?

– Nincs. – Azzal mindketten a szalon felé vették az irányt.

„A Dzsihád idején a Rossakot a varázslónők látnoki erői védelmezték. Hatalmas élő fegyverek voltak, képesek megsemmisíteni egy kimek elméjét, noha csak a saját életük árán. Sajna, azok az idők elmúltak! Ma már kevesebb mint száz tiszta vérű varázslónő maradt, és ők sem bírnak az elődeik hatalmával.”

ELŐSZÓ A ROSSAK REJTÉLYEIHEZ, A NŐVÉREK TANKÖNYVÉHEZ

Míg a sok tanonc és nővér folytatta a tanulást a sziklavárosban, az ifjak főnökasszonyai pedig az óvodának kialakított barlangokban tanítgatták a gyermekeket, Valya leereszkedett a sűrű dzsungelbe, hogy elvégezze aznapi feladatát. Fontos feladatát.

A nyikorgó, fából készült felvonó a sűrű lombkoronán át ereszkedett alá a homályos, sötét világba. Ahogy kilépett a faketrecből, és lába a nedves talajt érte, Valya beszívta a talaj, a növények és az állati élet telt illatának keverékét, Követte az ösvényt a sűrű, ezüstös-lilás lombok között. Óriáspáfrányok tekeredtek össze és szét körülötte, mintha csak az izmaikat tornásztatnák. A magasból leszűrődő napfény vékony sugarai pillanatról pillanatra változtatták helyüket, ahogy az ágak mocorogtak. A levelek zizegtek, és valami a bokrok között szaladt… Egy ragadozó inda ekkor úgy lendült meg, akár a csattogó ostor, elkábítva a szőrös rágcsálót, hogy aztán körülölelje. Valya tudta, hogy idelent mindig résen kell lennie.

Fekete fémajtóhoz érkezett, amelyet egy irdatlan nagy fába vájtak. Ahogyan hónapok óta minden áldott nap, Valya most is belépőkártyával nyitotta ki a bejáratot, amitől feltárult előtte a csak sárgás fényű parázsgömblámpásokkal megvilágított, félhomályos folyosó. Kanyargós lépcsőn elindult lefelé, ami a fa gyökérzete alatt vezetett, és a folyosó hamarosan egy sor szobára nyílt, amelyeket a fekükőzetbe vájtak. A legnagyobb kamrában a vén Karee Marques varázslónő végzett gyógyszerkísérleteket elektroszkópokkal, porokkal teli üvegekkel, folyadékokkal megtöltött csövekkel, centrifugákkal.

A kamrák Valyát egy alkimista remete rejtélyes laboratóriumára emlékeztették a bugyborgó lével teli főzőpoharakkal, és a dzsungel kétes faunájából, gombáiból, növényeiből és gyökereiből származó lepárolt főzetekkel. Karee nővér megfejthetetlenül vén volt, majdnem olyan öreg, mint Raquella Tisztelendő Anya, de nem tudta olyan precízen irányítani teste biokémiáját, így az évek vaskos öltözékként lógtak apró, csontos testén. A fehér hajú és magas járomcsontú Karee nagy szempárja azonban gyönyörű zölden szikrázott, és úgy tűnt, hogy az idő jottányit sem öregített rajta.

A Tisztelendő Anya remélte, hogy Valya a Nővérek szülőbolygóján marad és a rendnek szenteli magát, de a lánynak nem állt szándékában itt ragadni. Azzal nem segítene a Harkonnen-háznak. Az egyik lehetőség, amit fontolgatott, hogy a misszionárius nővérek egyike lesz, mint amilyen például az annak idején őt beszervező Arlett nővér. Valya talán találhatna egy megfelelő helyet valamelyik nemesi udvartartásban, vagy akár a császári udvarban a Salusa Secunduson, mint ahogyan Dorotea nővérnek – Karee nővér korábbi asszisztensének – sikerült.

A laborokban Valya a tekintetével követte, ahogy egyik önkéntes a másik után fekszik be az orvosi ágyakba összeszorított szájjal és elszánt tekintettel. Valamint önteltséggel felvértezve, ami elhitette velük, hogy elérhetik a lehetetlent, és olyan Tisztelendő Anyákká válhatnak, mint Raquella, noha mindenki más elbukott előttük. A legtöbbjük persze belehalt a megpróbáltatásokba, és akik túlélték, azok kómába estek, teljesen elvesztették az emlékezetüket, vagy más agykárosodást szenvedtek. Nem, Valya erre nem jelentkezne önként.

– Már így is több a jelöltünk, mint amennyire szükségünk van – mondta Karee Marques –, de lesz némi késedelem, amíg meg nem győződöm arról, hogy valamelyik potenciális kábítószer jó esélyt kínál a sikerre.

Szerencsére a Rossak varázslónői megőrizték az Aurelius Venport összeállította részletes gyógyszerészeti tanulmányokat. Még a Dzsihád előtti időkben Venport valóságos vagyonra tett szert a Rossak egzotikus flórájából és faunájából kinyert egyedi gyógyszerek és vegyi anyagok eladásából. Mivel az egyetlen nyilvánvaló módját annak, hogy egy nővér átlépje a határt és Tisztelendő Anyává váljon, a közvetlen mentális konfrontáció jelentette a halandóság legvégső határán, Karee Marques szorgalmasan dolgozott a gyógyszerkönyvben található leghalálosabb drogok tesztelésén.

Valya arckifejezése kifürkészhetetlen maradt, semmit nem lehetett leolvasni róla. És nem áll szándékomban önkéntesnek sem menni.

A laboratóriumi felszereléshez lépett, és közvetlenül az öreg varázslónő mellé állt.

– Bármit megteszek, hogy segítsek, amint azt te is tudod – szólalt meg, de nem gondolta komolyan.

– Valahol itt van a titok – felelte Karee. – Csak tovább kell kísérleteznünk.

Mostanra Raquella Tisztelendő Anya már nem érezte magát annyira zavarban, amikor a Suk orvosi iskola vezetője meglátogatta. Noha dr. Ori Zhomát szégyenszemre bocsátották el annak idején a Nővérek közül, a szigorú asszony az azóta eltelt negyven év alatt bizonyította érdemeit, mivel dicsérettel végezte el a Suk iskolát, és végigjárta a Suk-orvosok ranglétráját.

Bár képzett orvos volt, Zhoma igazi képességei az adminisztrációban, az érzelemmentes értékeléseken alapuló kemény döntésekben rejlettek. Elődje évekkel korábbi különös öngyilkossága óta dr. Zhoma vezette a császári fővárosban a régi, kiemelt iskolát, és most ő felügyelte az iskola első független épületegyüttesének és központjának bővítését a Parmentierön.

Raquella személyesen fogadta a Suk-adminisztrátort, miután a siklója leszállt a polimerizált erdő lombkoronáján. Zhoma fiatal lányként két évet tanult a Rossakon, Raquella Tisztelendő Anya pedig komoly tehetséget és ambíciót látott benne. Zhoma akkoriban érdeklődött a különböző rossaki drogokban rejlő lehetőségek iránt, hogy azokkal fokozza erejét, gyorsaságát, állóképességét, mentális képességeit. De – és ez csak jóval később derült ki – Zhoma meglátta a profitban rejlő lehetőségeket is, és elkezdte ellátni a feketepiaci kereskedőket ritka kivonatokkal és intenzív hatású drogokkal, amelyeket csillagászati áron kínált… amíg el nem kapták.

Amikor a Tisztelendő Anya szembesítette a tetteivel, Zhoma megpróbált azzal érvelni, hogy a tanulmányain kívüli tettei a Nővérek javát szolgálták. De a Raquella fejében megszólaló hangok szkeptikusak voltak. A fiatal lány azt állította, hogy az összes nyereség az iskola kasszájába került – és ez valóban így is volt –, de még ez sem mentette fel a fő vétke alól: hogy illegális tevékenységet végzett a Nővérek nevében, Raquella tudta nélkül. Ezt nem tűrhették.

Így a Tisztelendő Anyának nem maradt más választása, mint elküldeni Zhomát, bár elég kegyes volt ahhoz, hogy ne hozza nyilvánosságra az okokat. Mivel a lányban komoly potenciál rejlett, Raquella megengedte neki, hogy megőrizze jó hírnevét, és elbocsátása nem befolyásolta Zhoma pályafutását. Jelentkezett a Suk iskolába, ahol kitűnt, és fontos, befolyásos személy lett. Azonban még ennyi év után is vágyott az elismerésre és megbocsátásra a Tisztelendő Anyától, akinek akkora csalódást okozott.

A sikló ajtaja kinyílt, és a hatvanas évei elején járó mogorva, tömzsi nő kilépett rajta. A Suk-orvosokat képviselő Ori Zhoma hírből sem ismerte a tréfát, és gyakorlatias ember volt. Úgy vigyázott a testére, ahogy a gyár tulajdonosa tartja karban valamelyik értékes gépezetét. Soha nem volt hiú, és nem látta értelmét annak, hogy vonzó legyen. Raquella tudta, hogy gondot okozott számára a barátkozás, és kételkedett benne, hogy valaha is voltak romantikus vágyai. Ha nem olyan meggondolatlan, Zhomából tehetséges nővér vált volna, nagyrészt amiatt, ahogy uralkodni tudott az érzelmein.

A nő rendszeresen járt a Rossakra, hogy kezelje – de inkább tanulmányozza – a sérült önkéntes nővéreket, akik túlélték a Tisztelendő Anyává válásra tett sikertelen próbálkozásokat. Raquella nem hagyta, hogy a kómába esett vagy agykárosodott nővéreket a Parmentierre küldjék, ahol a Suk-kutatók kísérleti alanyokként bökdöshetnék és elemezhetnék őket, de annyi engedményre hajlandó volt, hogy Zhoma személyesen eljárhatott ide. Az orvos azután mintákat vett, és lefuttatta a tesztjeit, de eddig nem sikerült meggyógyítania a bukott Tisztelendő Anya-jelöltek közül egyet sem.

Raquella szívélyesen üdvözölte:

– Köszöntelek ismét a Rossakon, dr. Zhoma! A sérült nővérek állapota változatlan, de nagyra becsüljük a nekik szentelt figyelmet.

A rámpán lefelé lépdelő orvos tétovázott, mintha a begyakorolt szavak kimentek volna a fejéből. Végül így szólt:

– A Suk-orvosokban és a Nővérekben sok a közös vonás. – Zhoma előrelépett, és kezet nyújtott Raquellának, aki röviden megszorította.

– Mindannyian az emberiség javát keressük.

– Ennek a szövetségnek van értelme. Mindig nyitott vagyok a javaslatokra, hogy a Nővérek és az orvosaid miként érhetnék el közös céljainkat – mondta a Tisztelendő Anya. – A kapcsolatom Mohandas Sukkal még az iskoláink megalakulása előttre nyúlik vissza.

Raquella felvezette az orvost a sziklavárosba vezető ösvényen. Amikor megérkeztek a barlangok egy különleges részlegébe, amelyet a Nővérek gyengélkedőjeként használtak, dr. Zhomát beterelte egy külön kórterembe, ahol négy fiatal lány feküdt vegetatív állapotban. A szomszédos szobákban további öt másik, mentálisan sérült nő élt az öntudat és a normális létezés különböző stádiumaiban. Ketten közülük olyan nyelveken beszéltek, amelyeket senki sem értett, még Raquella sem, noha az elméjében a múlt emlékeinek számtalan generációja élt. Két pácienst szörnyű rémálmok kísértettek. Egyikük, Líla nővér, az esetek zömében dermedt, érzelemmentes csendben létezett, de minden nap visszanyerte tiszta tudatát – noha tíz percnél sosem tovább –, ami alatt izgatottan próbálta elmagyarázni, hogy mit látott és tapasztalt. Amint azonban az emlékei kezdtek kikristályosodni, Líla máris visszazuhant korábbi, katatón állapotába.

Miután dr. Zhoma belépett a kórterembe, sorban letérdelt mind a négy kómában fekvő beteg mellé, tanulmányozta a szemüket, pulzusukat, a bőrük színét. Hozzáértően, hatékonyan dolgozott, de nem kellett udvariaskodnia – az áldozatok vegetatív állapota lehetővé tette, hogy zavartalanul dolgozhasson. Vérmintákat vett, és úgy haladt, mintha részletes ellenőrző listát venne végig a fejében.

A barlangnak ezt a részét a rossz-szülöttek, a rossaki varázslónők azon gyermekeinek gondozására használták, akik súlyos születési rendellenességgel jöttek a világra – a bolygót átható mutagének és környezeti szennyeződések miatt. A torszülöttekre gondolva Raquellát átjárta a fájdalom az ifjú és degenerált Jimmak Tero, Ticia Cenva varázslónő gyermeke miatt. Réges-régen, amikor Raquella is elkapta a kórt, Jimmak vitte ki a dzsungelbe, ahol ápolta és csodával határos módon életben tartotta. Mostanra a fiú már halott volt – ahogy a legtöbb ember, akit a Tisztelendő Anya akkoriban ismert. Velük együtt pedig az a sok önkéntes nővér is már régen elhunyt, aki megpróbálta meglelni ugyanazt a feltérképezetlen utat, amit ő is bejárt.

Oly sok halott… és oly kevés a remény a cél elérésére.

Ahogy az áldozatokra nézett, megosztotta Zhomával a gondolatait:

– Lehet, hogy én csak egy anomália vagyok? Mi van, ha senki más nem képes megismételni az átalakulásomat? Milyen gyötrelmes folyamat, mennyi halál és szenvedés! – Felsóhajtott. – Megéri ez a kockázatot? Talán abba kellene hagynom.