A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Patricia Gibney: Three Widows

Published by Bookouture in 2023

Első kiadás

Copyright © Patricia Gibney, 2023

Magyar kiadás © Insomnia, Budapest, 2024

Hungarian translation © Székely Szilvia, 2023

Minden jog fenntartva.

Borítóterv © Tash Webber

Borítófotók © Christopher Smith / Alamy Stock Photo, © Stephen Mulcahey / Arcangel Images, © Zuzana Ruttkay © Unsplash, © Shutterstock

ISBN 978 963 604 436 7

A könyv kitalált történet.

A nevek, személyek, vállalatok és szervezetek a közismerteken kívül a szerző képzeletének teremtményei. Bárminemű hasonlóság élő vagy holt személyekkel, illetve valós eseményekkel és helyszínekkel, pusztán a véletlen műve.

Idősb Louis Collins emlékére

Nyugodj békében!

Prológus

A sár vastag kérget von a kezemre, és gyászos keretet rajzolva beeszi magát a körmeim alá. Az ujjaim piszkosbarna színben pompáznak. Minél tovább ások, annál nedvesebb a föld, és annál sötétebb tónust ölt a kezem.

A láp – a föld egy tápanyagban gazdag darabkája – a vadon élő fajok és különféle növények egész kis ökoszisztémájának üzemanyagforrása. Ideális hely egy holttest elrejtésére ezen a hűvös, csendes éjjelen.

Félredobom az ültetőlapátot, és a kezemmel kanalazom tovább a földet. A tökéletes temetkezési hely. Remélem, hogy a testet, amelyet elások, több száz évig nem fedezik fel. Egy múló pillanatig eljátszottam a gondolattal, hogy darabokra vágom a könnyebb szállíthatóság miatt, de semmi kedvem nem lett volna azzal a sok vérrel vesződni. Inkább hozzákötöztem egy barkácsáruházas bevásárlókocsihoz, a dzsip hátuljára fektettem két fapallót, és miután feltuszkoltam rajta a kocsit, a testet a csomagtartóba billentettem.

A tervezett sírhelyet eléggé nehézkes lett volna autóval megközelíteni, így most egy újabb túrának nézek elébe a keskeny kis ösvényen vissza a kocsiig. Aztán még el kell egyengetnem a puha tőzeges talajt is. Ez is olyasvalami, amit nekem kell megcsinálnom. Az én feladatom. Az én bűntettem. Az én felelősségem.

A nyomok eltüntetése csupán egy eszköz, hogy elérd a célodat. Megszabadulni a holttesttől. Elfelejteni ezt az egész nyomorúságot. Továbblépni, míg vizes sírjában végleg az enyészeté nem lesz.

Megteszem, amit meg kell tennem.

Megszabadítom a világot egy gonosz embertől.

Mindent tudok a gonoszról. Vele éltem. Gyökeret vert a lelkemben. Küzdöttem ellene. Ó, mennyit küzdöttem, míg a gondolat is elviselhetetlenné vált, hogy egy helyiségben legyek vele! Meg kellett szabadítanom a világot ettől a mételytől. Ettől a pokoli szerzettől, aki jó embereket bántott, és elérte, hogy én is bűnrészes legyek.

Szorgalmasan haladok a munkámmal, tisztában vagyok vele, hogy már csak pár óra, és felkel a nap. Sietve kaparom ki az utolsó adag iszapos földet. Újra hatalmába kerít a szükség. A szükség, hogy ennyi idő elteltével végre helyesen cselekedjem. A szükség, hogy ezt egyetlen lehetséges módon tegyem meg. Egy emberi lény életének kioltásával. Az emberi jelzőt azért némi fenntartással kezelem; legalábbis ami a gyilkosságom tárgyát illeti.

A feladatra összpontosítok. Ások. A mocsárba temetem a testet.

Ebben a pillanatban végre szabadnak érzem magam.

Nem sejthetem, hogy alig egy év múlva valaki más is távozik az élők sorából.

Első fejezet

Orla Keating megtorpant a Fallon’s pub bejáratánál, amikor a tömény sör- és olajszag váratlan támadást intézett az érzékszervei ellen. Az egyik sarokban egy tévé zümmögött álmosan. Néhány asztalnál vendégek ücsörögtek, és a pult másik végében az unott képű csapos egy fickóval diskurált.

Első alkalommal, amikor a többiekkel találkozott, arra számított, hogy mind feketében lesznek. Elvégre a vén özvegyasszonyok mindig feketében járnak, hogy kimutassák a gyászukat. Bár Orla nem emlékezett rá, hogy mindeddig akár egyetlen özveggyel is találkozott volna. De harminchárom évesen ugyan mit tudhat ő? Egy eltűnt férj mégsem egy halott férj. Még ha már több mint egy éve, hogy kámforrá vált, akkor sem. Arra gondolt, hogy nem ártana csatlakoznia ehhez a csoporthoz. A rendőrség nem bukkant nyomra. A férje soha nem szállt fel arra a Liverpoolba tartó járatra. A kocsiját sem találták meg egyik reptéri parkolóban sem. A mai napig nincs hír sem a férfiról, sem az autóról. Orla meg volt győződve róla, hogy a férje halott. A többi özvegy a csoportban – Jennifer, Éilis és Helena – osztotta a véleményét.

Mikor megérkezett, ketten közülük már ott üldögéltek az egyik meghitt kis sarokban. Most már ők voltak a barátai.

Rendelt egy cukormentes gin-tonikot, és türelmesen várt, míg a pultoslány azon totojázott, hogy melyik ginből töltsön.

– A Hendrick’s jó lesz – szólalt meg segítőkészen.

– Rendben.

Vajon még ma ki fogja tölteni?

– Itt is van.

Orla elégedetten szemrevételezte a tekintélyes mennyiségű gint a pohárban, majd belelöttyintette a tonikot az üvegből, és a kártyájával fizetett. Megfordult, és egy ideig némán tanulmányozta a bokszban ücsörgő két nőt: a fejüket összedugva sutyorogtak, mintha attól tartanának, hogy valaki kihallgatja őket. Hét óra múlt pár perccel. A délutáni vendégek már rég hazamentek, az esti kuncsaftok pedig még mindig azon filóztak, hogy kimozduljanak-e otthonról, vagy sem. A végeredmény egy felettébb csendes Fallon’s pub lett.

A pohárral a kezében Orla az asztalhoz ment.

– Helló, csajok – mondta. – Bocs, hogy késtem.

Helena nevetve rázta meg rézvörös fürtjeit.

– Itt vagy, és csak ez számít.

– Istenem, csodásan nézel ki! Tetszik a szoknyád. Jó a színe, illik hozzád – jegyezte meg Éilis, miután végigmérte.

Éilis persze tudta, hogy a szoknyát egy turkálóban gubizta, és titkon lenézi őt ezért, ebben Orla biztos volt, de mint mindig, most is annyiban hagyta a dolgot. Az asztal alá tette a táskáját, és letelepedett a párnázott ülőkére. A koktélpohár szárát szorongatva, zavarát leplezendő, széles mosolyt feszített az arcára. Nem tehetett róla. Most hétvégén lesz Tyler eltűnésének első évfordulója.

– Miről maradtam le?

– Semmiről – felelte Éilis.

Orla keményen próbálkozott, hogy megkedvelje Éilist, de túlságosan hasonlóak voltak ahhoz, hogy a legjobb barátok lehessenek. Éilis komoly volt, és gyakorlatias, sosem köntörfalazott. Akárcsak Orla. Az Élet a Veszteség Után egyletüket is Éilis alapította, miután a Facebookon létrehozta a csoportot. A férje, Oisín már három éve meghalt, és ő még mindig azzal küzdött, hogy megtalálja az egyensúlyt a munkája és két gyermeke között. Orla tudta, hogy Éilisnek van egy szuper bébiszittere. Akkor meg mi ez az állandó Fájdalmas Szűzanya-ábrázat? De Orla nem volt anya – és szigorúan nézve a dolgokat még özvegy sem –, szóval honnan is tudhatná, min megy keresztül Éilis?

– Még mindig semmi hír Jenniferről? – érdeklődött egy másik csoporttagukról, csak hogy mondjon valamit.

– Az égvilágon semmi – válaszolta Éilis. – Remélem, jól van, mert már egy hónapja nem jelentkezik.

– Hívtad telefonon?

– Többször is. De úgy tűnik, ki van kapcsolva a mobilja.

– Nem szeretnénk sürgetni – magyarázta Helena, és mielőtt az italába kortyolt, kisöpört pár zabolátlan tincset a szeméből. Orla tudta, hogy Helena keményen igyekszik lépést tartani az alkohollal. Na meg úgy általában az élettel.

– Talán tényleg adnunk kell neki egy kis teret – jegyezte meg tűnődve Orla.

– Emlékszem, miután Damien meghalt, Jennifer jó időre padlóra került – folytatta Helena, és letette a poharat. – Ezt teszi veled egy férj elvesztése. Vissza fog jönni közénk, csak kell egy kis idő, míg feldolgozza.

– Nem szeretek úgy beszélni valakiről, hogy nincs jelen – biggyesztette Éilis a száját, aztán sietve mosolyt varázsolt rá. – Jó, hogy ma este el tudtál jönni, Orla. Rendben leszel a hétvégén?

– A hétvégén? – Orla kérdő tekintettel nézett egyikről a másikra. – Ó, Tylerre gondolsz! Igen, valójában egész jól vagyok.

– Együttérzek veled. Nekünk legalább megadatott a lezárás lehetősége. A férjünk meghalt, és vége – sóhajtott Éilis, majd egy fokkal halkabban hozzátette: – Szörnyű lehet neked nem tudni…

– Már kezdek hozzászokni. – Orla zavartan tanulmányozni kezdte a körmeit. – A magány az, ami kikészít. Egyedül a négy fal között… – Remélte, hogy az arca elég búbánatos, mert valójában élvezte a csendes házat.

– Ez nagyon szomorú – simított Éilis a füle mögé egy gesztenyebarna tincset, felfedve a legnagyobb smaragdot, amit Orla valaha is látott. Illett a ruhájához. Harsány és színes. Mindez egy szimpla csütörtök esti kiruccanásért a Fallon’sba?

– Mit is mondtatok, mennyi ideje már, hogy elveszítettétek a férjeteket? – szegezte a kérdést mindkét nőnek Orla.

– Három éve, hogy az én Oisínom elment – felelte Éilis. – Helena, Gerald mikor is?

– Ó, három, nem is, már négy éve! Mintha csak tegnap lett volna.

Orla várt, mikor buggyannak ki a könnyek, de Helena szeme száraz maradt. Helena sosem sírt. Nem úgy, mint Jennifer, aki felért egy vízzel teli, szétrobbant lufival. Szó szerint mindenen képes volt bőgni. A halott férjén, a munkáján, a melegszendvicsen, amibe nem a megfelelő sajtot tették. Az egerek itatása sosem jelentett neki különösebb kihívást.

– Nagyon sajnálom, már többször is mondtam, de őszinte részvétem a veszteségeitekért. – Orla szórakozottan tanulmányozta a gines poharát, de nem ivott bele. – Szerintetek nem kellene új tagokat toboroznunk? Más nőket, akik szintén elvesztették a férjüket. – Látván az Éilis arcán kiütköző borzadályt, sietve hozzátette: – Persze nem úgy értem, hogy iktassunk ki pár férjet, így növelve a csoportlétszámot… – Ezzel meg mégis mi a fenét akart mondani?

Éilis nevetve összecsapta a kezét.

– Hihetetlen vagy, Orla! Ezt a csoportot azokért a nőkért hoztuk létre, akik tudják, milyen érzés elveszíteni a szerettüket, mert a halál vagy egy csúnya válás örökre elszakította őket egymástól. De nem szimplán elvesztették a férjüket, olyan értelemben, hogy nem találják… Ó, sajnálom! Nem úgy értettem, hogy te hiába keresed…

– Semmi gond. Jó poén volt – vágott egy grimaszt Orla.

– Nem akartam parodizálni a helyzetedet. Jobb, ha máris befogom, mielőtt ismét valami szamárságot mondanék – szabadkozott Éilis, és olyan finnyás képpel szopogatta az italát, mintha attól tartana, hogy megmérgezték.

Helena láthatóan nem találta a szavakat, így kínjában a Guinnessébe temetkezett. Egy jókora korsó sör. Mégis melyik társadalmi osztályból származik, tűnődött Orla. Helena sötétkék farmert viselt mélyen dekoltált, fekete selyemblúzzal. Melltartó nem volt alatta, de valószínűleg mellemelő tapaszt használt dús idomaira. Vörösbe játszó gesztenyebarna haja lélegzetelállító csigákban keretezte az arcát. Fix, hogy az új Dyson hajgöndörítőt használja.

– Mit szólnátok, ha szerveznénk valamilyen programot? – vetette fel Orla. – Mint amikor elmentünk az állatkertbe. Egy kiruccanás a dublini Lane Galériába?

Biztos volt benne, hogy Éilisnek tetszene az ötlet. Helenának? Erre nem vett volna mérget.

– Inkább ne – felelte Éilis enyhén elpirulva, amikor észrevette, hogy Helena tátott szájjal bámul rá. – A múltkor is elég küzdelmes volt Romannel és Beckyvel az állatkertben.

– Rendben, sajnálom – felelte Orla, miközben arra gondolt, hogy a legfőbb ellenségének a halottvirrasztása is kellemesebb időtöltés volna.

Éilis igyekezett higgadtnak tűnni, de smaragdzöld szeme bosszúsan villant.

– Tudom, mennyire kiborítottak a gyerekek, Orla. Nem akarom, hogy megint ez legyen.

– Nem borítottak ki. Csak nem vagyok hozzászokva a gyerekekhez. Inkább macskás típus vagyok.

– Ó, nem is említetted, hogy van macskád – örvendezett Helena. – Hogy hívják?

Orlának nem volt macskája. Mondja azt, hogy Pamacs a neve? Vagy ezzel már túl messzire megy?

– George-nak. Pont olyan vörös, mint Garfield.

– Az én Noah-m teljesen odavan Garfieldért. Említettem már, hogy van egy kutyánk? Tökfej a neve. A férjem, Gerald… a néhai férjem… – Helena hangja elcsuklott, és olyan szívet tépő fájdalommal hunyta le a szemét, hogy Orla úgy érezte, menten felfordul a gyomra – nevezte el.

– Jó név – erőltetett az arcára egy mosolyt Orla. Ez a beszélgetés olyan unalmas, hogy az agya menten elzsibbad tőle. – És mi a helyzet a te kis szőrgombócoddal, Éilis? – A nő Instagram-profilja tömve volt képekkel egy fehér kutyáról, valami terrierféle lehetett.

– Mozart maga a tökély.

– A gyerekeid biztosan imádják – hajolt közelebb Orla tettetett érdeklődéssel. Éilis fia nyolc-, a lánya ötéves volt. Tökéletes család tökéletes kutyával. Hú! – A férjed adta neki ezt a nevet?

– Oisín halála után került hozzánk. A terapeutám mondta, hogy jót tenne a gyerekeknek.

– Az apjuk helyett?

Éilis olyan képpel meredt rá, hogy Orla tudta, ezúttal túl messzire ment.

– Csak vicceltem, bocsánat. Ne vedd sértésnek – szabadkozott.

– Hogy őszinte legyek, ez egy kicsit érzéketlen volt – húzta ki magát Éilis ültében. – Te sem örülnél neki, ha így beszélnék Tylerről.

Orla zavartan babrált a poharával, és miközben a ginjébe kortyolt, igyekezett könnyeket csalni a szemébe.

– Nagyon sajnálom. Csak most szombaton lesz egy éve, hogy eltűnt… de erről már beszéltünk.

Nem volt kedve megint belemerülni a témába.

– Segít, ha elmeséled, hogy milyen volt az élet vele – mondta Éilis.

A szeme sokatmondóan csillogott. Vagy rosszul látta volna? Orla nem volt biztos benne. Helena továbbra is mereven szuggerálta az asztalt. Nagy eséllyel azon töprengett, hogy ki fog a pulthoz menni az újabb körért. A pohara üresen várakozott.

– Tudod, öt hosszú évig voltunk házasok, és sajnálom, amiért ilyen érzéketlen voltam, de mióta eltűnt, néha nem vagyok önmagam. Minden udvariasság kiveszett belőlem, és ez az egyetlen kimenős ruhám. Én tényleg hálás vagyok, hogy olyan nőkkel lehetek együtt, akik megértenek. – Orla kipréselt magából egy könnycseppet, és hagyta, hogy leperegjen az arcán, remélve, hogy egy kis szemfestéket is magával visz. A színlelt szomorúság baromian fárasztó.

Helena átnyúlt az asztalon, és megfogta a kezét.

– Te is közénk tartozol, Orla. Hát nem csodás, hogy itt van nekünk?

Éilis alig észrevehetően kinyitotta a száját, mintha a válasz túlontúl megerőltető lenne számára.

– Valóban, csodás – mondta végül.

És Orla tudta, hogy ezúttal megúszta.

– Még egy Guinnesst, Helena? És te mit iszol, Éilis? Vodkát?

Éilis olyan képet vágott, mintha egy tojást szopogatott volna, ami hirtelen a torkába csusszant.

– Istenem, dehogy! Soha nem iszom töményet. Még egy chilei sauvignont kérnék. Fehérbort – fűzte hozzá, mintha Orla totál tájékozatlan lenne az alkoholok terén.

Orla felhörpintette az utolsó korty gint is, és megkönnyebbülve a bárpulthoz ment.

Második fejezet

Éilis belépett kétszintes, frissen felújított házába, és kibújt a cipőjéből. Az este hűvös volt, és a padlófűtés jólesőn átmelengette a talpától a térdéig. Kifizette Biancát, aki a szomszédban lakott, és amellett, hogy nyaranta a Dolan’s szupermarketben dolgozott, időnként nála bébiszitterkedett. Miután a lány elment, Éilis bezárta az ajtót, és a helyére akasztotta a biztonsági láncot.

A konyhában feltette a töltőre a mobilját, és a pulton lévő tálba pottyantotta a kulcsot. A nappaliban dobott még egy kis tűzifát a kályhába, és halkan betette maga mögött az üvegajtót. Fentről egy pisszenés sem hallatszott. Roman és Becky az igazak álmát aludta.

Leült a sárga, kétszemélyes díványra, és felrázta a narancs és fehér színben pompázó bársonypárnákat. A színek mindig megnyugtatták, és a ház megannyi színes kis folttól tarkállott. A távirányítóval lejjebb vette a fényeket, és kényelmesen maga alá húzta a lábát. Mivel a fáradtságtól majd leragadt a szeme, úgy döntött, mégsem bontja fel az üveg sauvignont, inkább elteszi magát holnapra. Túlságosan kockázatos lett volna, és nem akarta követni Helenát lefelé a lejtőn. Elzárta a szelepet a kályhán, és elindult az emeletre.

A csíkos, puha padlószőnyeggel borított lépcső tetején megtorpant. Mi ez a hang? Lentről jött? Hegyezte a fülét, és ismét hallotta. A kályhában ropogó fa lenne? A bejárati ajtót bezárta. De mi a helyzet a teraszajtóval? Vajon bezárta Bianca? Azt nem ellenőrizte. Könnyen lehet, hogy a lány kiment a kertbe elszívni egy cigit, és nyitva maradt.

– A fenébe – morogta, és visszabattyogott a lépcsőn.

Felgyújtotta a villanyt a pirosra festett szekrényekkel és modern konyhaszigettel büszkélkedő konyhában, és bement a tekintélyes belmagasságú, tágas nappaliba. Nem az a típus volt, akinek bejöttek a monokróm, minimalista felületek, így a falak színpompás absztrakt festménytől pulzáltak. Ha unalmas az életed, dobd fel egy kis ragyogással – ez volt a kedvenc mottója. A tény, hogy lakberendező, azért jelentett némi segítséget.

Megragadta az üveg tolóajtót, és ekkor vette észre, hogy nyitva van.

– Az ég szerelmére, Bianca!

Bezárta, és az ajtón megcsillanó tükörképére meredt. Valami nyikordult mögötte, és Éilis rémülten megperdült. A szoba üres volt.

Ekkor eszmélt rá, hogy amióta hazajött, nem látta vagy hallotta a kutyát.

– Mozart? – szólongatta halkan. Nem akarta felébreszteni a gyerekeket.

A kutya nem rohant felé őrült farkcsóválások közepette, ahogy szokta. Bianca kiengedte a kertbe? Mozart nem szerette a sötétet. Egyből visszajött volna. Átfutott a fején, hogy magával viszi a mobilt az emeletre, de még nem töltődött fel. Menet közben leoltotta a villanyt.

Aztán ismét megütötte a fülét az a furcsa hang. Az emeleten! Becky és Roman!

Rémülten a lépcső felé iramodott, és miközben kettesével szedte a fokokat, kis híján orra bukott, mert a lába belegabalyodott a ruhájába. A mellében lüktető félelem egyre dagadt. Berontott Becky szobájába, és nem törődve azzal, hogy felébreszti, felgyújtotta a villanyt.

A kislány felült, és hunyorogva nézett az anyjára.

– Anyuci?

– Semmi baj, szívem, aludj csak.

Megpuszilta a lányát, állig betakarta, majd leoltotta a villanyt, és sietve megindult Roman szobájába. Óvatosan bekukucskált a résnyire nyitott ajtón. A folyosóról keskeny fénycsík szökött a helyiségbe. A fia mélyen aludt. Finoman betette az ajtót, és a fülében dübörgő szívverését hallgatva, megkönnyebbülve lecsúszott a földre. Ez a dobogás totál kikészítette. Hol lehet Mozart?

Fáradtan feltápászkodott, és a szoknyája alját felfogva belépett a saját szobájába.

A kutya békésen szendergett a franciaágyon. A kis gazfickó tudta, hogy az tiltott terület. Már épp azon volt, hogy lezavarja az ágyról, és leparancsolja a földszintre, amikor hirtelen megérezte a szobát uraló, negatív jelenlétet. Már késő volt elmenekülni, így csak állt, és dermedten nézte, ahogy az ajtó mögül lassan kibontakozik egy sötét alak.

Épp felsikított volna, de a következő pillanatban egy kesztyűs kéz tapadt a szájára, és a falhoz vonszolta.

– Egy nyikkanást se, különben a gyerekeid nem érik meg a reggelt! – szűrődött ki a tompa hang az egész arcot elfedő csuklya alól.

Nem mintha képes lett volna sikítani vagy egyetlen hangot is kiadni. A szájára tapadó kéz az orrát is betakarta. Éilis rémülten igyekezett lélegzethez jutni, és a támadó lábát megcélozva, nagyot rúgott hátra. Az arcát elfedő kéz még erősebben szorította, immáron teljesen elzárva a levegő útját.

Megpróbálta kiszabadítani az egyik karját, hogy visszavágjon, de érezte, amint az erő lassanként elhagyja. A rettegés olyannyira eluralkodott rajta, hogy a hólyagja megadta magát, és a lábán forró nedvesség csorgott végig. A támadót ez sem rettentette el. Csak még erősebben markolta a száját. A pánik bombaként ketyegett Éilis szívében, készen rá, hogy bármelyik pillanatban robbanjon.

A gyerekei!

Az apjukat már elvesztették; nem veszíthetik el őt is.

Aztán az eszébe villant, hogy miért nem ugat Mozart.

Mivel nem tehetett mást, hagyta, hogy a támadója lerángassa a lépcsőn, és kivonszolja a bejárati ajtón. A következő pillanatban már egy autó csomagtartójában hevert. A nyakában éles szúrást érzett, és bármennyire küzdött ellene, tudta, hogy nemsokára elveszíti az eszméletét.

Képtelen volt gondolkodni. Az agyát elborította a köd. Túlságosan gyenge volt, képtelen megállítani a sötétséget, ami lassanként minden színt kitörölt az életéből.

Az élete lepereg a szeme előtt; az a két, könnyek táplálta, halódó tó! Többé már nem képes kinyitni, hogy némán könyörögjön a szabadságért. Amikor majd jónak látom, megadom neki a feloldozást, ami után úgy sóvárog. De a szabadságot soha.

Ha mondani akar is valamit, nem hallom, annyi a ragasztószalag a száján.

Az a brekegő hörgés, ami torkának legmélyéről bugyogott fel, már nem hagyja el reszkető ajkát. Csupán halk egércincogás hallatszik. Az agyamra megy; őrjítő táncot jár az idegeimen! Érzem, ahogy a feszültség lassan felgyűlik az izmaimban.

Szeretem, ha a prédám ellenáll, épp csak egy csipetnyit, csupán annyira, hogy gyönge kis kihívást jelentsen. A gyönge itt a kulcsszó. Mindannyian gyöngék. Figyelem második zsákmányomat: alszik, de már nem sokáig. Épp elég ideig, hogy megszabadulhassak ettől a másiktól itt.

Mezítláb járkálok a szobában, szinte érzem, ahogy a gravitáció lefelé húz a pokolba. Nem érdekel. A mennyországot már rég feladtam. A szőnyeg a talpam alatt valaha puha lehetett, de most elnyűtt és érdesre kopott a fóliatakaró alatt. A kandallóhoz lépek, és szórakozottan szemügyre veszem a párkányon sorakozó bronzszobrokat. Mindegyik helyi kézműves termék, Ragmullinban készült. Az évek során több más darabra is szert tettem, de végül mind egy városi adományboltban kötött ki. Ezt a kettőt megtartottam. Okkal.

A kezembe veszem a kislányt mintázó szobrot – egy stósz könyvön üldögél. Felteszem, az olvasás némi kihívást tartogathat számára, lévén, hogy nincs szeme. Ahol a szemének kellene lenni, csak sima bronzfelület van. Vajon mi lehetett ezzel a szobrász mondanivalója? Hogy ne lásd a rosszat? Magányos óráimban néha ezen töprengek. Visszateszem a szobrot a párkányra, a porral övezett kis karikába.

Elfordulok a hideg kandallótól, és tekintetem csontsovány alakjára esik, ahogy ott ül megkötözve a széken. Elvégezte a feladatát. Itt az idő, hogy felöltöztessem a nagy fináléra. Felkapom a műanyag zacskót, amelyben a fehér, egyszer használatos védőoverall van. Ez az utolsó darab, és ahogy feltépem a nejlont, emlékeztetem magam, hogy ne felejtsek el újat venni, egy tekercs szigetelőszalaggal egyetemben. Tudom, hogy szükségem lesz rájuk. Nemsokára újabb valaki kerül a csapdámba, és ez még nagyobb izgalommal tölt el!

ELSŐ NAP

Harmadik fejezet

A sofőr balra indexelt a körforgalomban, jelezve, hogy a kamionjával merre szándékozik haladni. Reggel hatkor nem volt nagy forgalom. Sebességbe tette a kocsit, és a logisztikai központ felé indult. Kissé feljebb az úton a 13-as elosztóban már nyitva volt a kapu, készen a rakományok fogadására.

– Ezek is a tyúkokkal kelnek – dörmögte a férfi.

Mielőtt befordult a depóba, a válla felett még vetett egy pillantást balra, nehogy valakit lekaszáljon a körforgalomban. Ragmullin tele volt nyavalyás körforgalmakkal. Néhány okostojás városi tanácsos biztosan úgy vélte, hogy ez remek móka. De Graham Ward nem volt vicces kedvében. Miután a gyorsforgalmi utat maga mögött hagyta, még négy ilyen rémségen kellett átküzdenie magát.

A tekintete a balján elterülő kietlen vidékre tévedt. Valami felkeltette a figyelmét. A kora reggeli kósza szélben mintha egy sárga zászló libegett volna. Valószínűleg a karneválról maradt ott. Az a hét kész rémálom volt. A raktárba vezető keskeny utat ezernyi lakóbusz és utánfutó torlaszolta el. Kétszer is meghúzta a kamion hátulját, miközben abban a fránya körforgalomban igyekezett átmanőverezni magát.

Az árukiadóhoz tolatott, kiugrott a vezetőfülkéből, és rágyújtott egy cigire. A be- és kipakolás nem az ő feladata volt, így ráérősen átbattyogott az úton, és megállt a kerítésnél. Szívott egy nagy slukkot, majd újra megpillantotta azt a valamit, ami vezetés közben felkeltette a figyelmét. Elgondolkodva a levegőbe pöffentett egy kövér füstkarikát.

Mi lehet az? Valami sárga, a tetején feketével? Anyagszerűnek tűnik. Újabb karikákat eregetett az orrán át. A következő pillanatban kínzó köhögés rázta meg. A sárga halomról két varjú reppent fel, tettek egy kört a kupac felett, majd az alakjuk lassan a távolba veszett.

Graham elnyomta a cigarettát, és döbbenten meredt előre. A szél már elült, az egyetlen hang a forgalom tompa morajlása volt az autópálya felől, meg a központban szorgoskodó hidraulikus emelő sziszegése.

– A francba – motyogta, és átlépett az alacsony drótkerítés fölött.

A talaj meglehetősen puha volt, a karneválos kocsik mély keréknyomokat szántottak belé. A karnevál alatt végig szakadt az eső, és noha e pillanatban nem lehetett panasz az időjárásra, az égen máris sötét felhők gyülekeztek.

Ahogy egyre közelebb ért, újabb varjú tűnt fel, és harsány károgás közepette leereszkedett a kérdéses dologra.

Graham idegesen elhessentette. Minél közelebb ért, annál felszínesebbé vált a légzése. Szinte érezte, ahogy a félelem fagyos ujjával a tarkóját csiklandozza. Ugye az nem lehet? Vagy igen? Nem! A legszívesebben rögtön megfordult volna, hogy az autójához rohanjon. Nem akart mást, csak hazavezetni egészen Dublinig, és bebújni az ágyba a barátnője mellé.

Talán a lány testéből sugárzó meleg képes lesz elűzni azt a jéghideg rettegést, ami a koponyájába fészkelte magát, katonás rendbe állítva a tarkóján sorakozó összes szőrszálat.

Miután megállt, gépiesen a hátsó zsebében lapuló mobilja után nyúlt. A porcelánszépségű arc körül hosszú, vöröses haj terült szét. Az arcon csúnya sérülés nyomai látszottak. A madarak? A keze és a lába furcsa szögben állt, mintha a magasból zuhant volna le. Vért nem látott, de ez nem jelenti azt, hogy ne lett volna. Csupán nem állt elég közel hozzá, hogy láthassa, bár még ez a távolság is túlságosan kicsinek érződött. Milyen fiatal! Vele egykorú lehet? Graham huszonhét éves volt, és ez a szerencsétlen teremtés se nézett ki többnek. De Graham egyszer azt hallotta, hogy a halál visszaadja az ember fiatalságát.

A sárga szín, amire a kamionból felfigyelt, a lány nyári ruhája volt. Két vékony pánt, félig lecsúszva a válláról. A lába csupasz. Csupasz és piszkos, mintha a sárban menekült volna. Vagy vonszolták? Aztán észrevette a halántékon az apró, kerek lyukat.

– Édes istenem – motyogta, és beütötte a 999-et. Reszkető ujjai izzadtan tapadtak a kijelzőhöz.

– Halló? Igen. A nevem Graham Ward. Találtam egy halott nőt. Azt hiszem, lelőtték.

Aztán megnyíltak az ég csatornái, és kövér cseppekben hullani kezdett az eső.

Tartalom

Prológus

Első fejezet

Második fejezet

ELSŐ NAP

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

Tizennyolcadik fejezet

Tizenkilencedik fejezet

Huszadik fejezet

Huszonegyedik fejezet

Huszonkettedik fejezet

Huszonharmadik fejezet

Huszonnegyedik fejezet

Huszonötödik fejezet

Huszonhatodik fejezet

Huszonhetedik fejezet

Huszonnyolcadik fejezet

Huszonkilencedik fejezet

Harmincadik fejezet

Harmincegyedik fejezet

Harminckettedik fejezet

Harmincharmadik fejezet

Harmincnegyedik fejezet

Harmincötödik fejezet

Harminchatodik fejezet

MÁSODIK NAP

Harminchetedik fejezet

Harmincnyolcadik fejezet

Harminckilencedik fejezet

Negyvenedik fejezet

Negyvenegyedik fejezet

Negyvenkettedik fejezet

Negyvenharmadik fejezet

Negyvennegyedik fejezet

Negyvenötödik fejezet

Negyvenhatodik fejezet

Negyvenhetedik fejezet

Negyvennyolcadik fejezet

Negyvenkilencedik fejezet

Ötvenedik fejezet

Ötvenegyedik fejezet

Ötvenkettedik fejezet

Ötvenharmadik fejezet

Ötvennegyedik fejezet

Ötvenötödik fejezet

Ötvenhatodik fejezet

Ötvenhetedik fejezet

Ötvennyolcadik fejezet

Ötvenkilencedik fejezet

Hatvanadik fejezet

Hatvanegyedik fejezet

Hatvankettedik fejezet

HARMADIK NAP

Hatvanharmadik fejezet

Hatvannegyedik fejezet

Hatvanötödik fejezet

Hatvanhatodik fejezet

Hatvanhetedik fejezet

Hatvannyolcadik fejezet

Hatvankilencedik fejezet

Hetvenedik fejezet

Hetvenegyedik fejezet

Hetvenkettedik fejezet

Hetvenharmadik fejezet

Hetvennegyedik fejezet

Hetvenötödik fejezet

Hetvenhatodik fejezet

Hetvenhetedik fejezet

Hetvennyolcadik fejezet

Hetvenkilencedik fejezet

Nyolcvanadik fejezet

Nyolcvanegyedik fejezet

Nyolcvankettedik fejezet

Nyolcvanharmadik fejezet

Nyolcvannegyedik fejezet

Nyolcvanötödik fejezet

Nyolcvanhatodik fejezet

Nyolcvanhetedik fejezet

Nyolcvannyolcadik fejezet

Nyolcvankilencedik fejezet

Kilencvenedik fejezet

Kilencvenegyedik fejezet

Kilencvenkettedik fejezet

Kilencvenharmadik fejezet

NEGYEDIK NAP

Kilencvennegyedik fejezet

Kilencvenötödik fejezet

Kilencvenhatodik fejezet

Kilencvenhetedik fejezet

Kilencvennyolcadik fejezet

Kilencvenkilencedik fejezet

Századik fejezet

Százegyedik fejezet

Százkettedik fejezet

Százharmadik fejezet

EPILÓGUS

Köszönet

Levél Patriciától

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Az Insomnia a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Palkó Katalin

A szöveget gondozta Varga Anita

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

A borítót az eredeti felhasználásával készítette Oláh Gábor

Tördelte Izing Imre

Elektronikus változat

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Jost – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License