Gyilkosság
meghirdetve

részlet

Translation entitled „Gyilkosság meghirdetve”
© 1977, Agatha Christie Limited.
All rights reserved.

Agatha Christie: A Murder Is Announced
© 1950, Agatha Christie Limited.
All rights reserved.

Agatha Christie®, Marple® and the Agatha Christie Signature® are registered trademarks of Agatha Christie Limited in the UK and elsewhere.
All rights reserved.
www.agathachristie.com

Fordította Réz Ádám

Borítóterv Tillai Tamás

Hungarian translation © Réz Ádám jogutódai, 1977, 2021
Magyar kiadás © Helikon Kiadó
Budapest, 2021, 2024
Minden jog fenntartva

Felelős kiadó M. Nagy Miklós
Szerkesztette Kárpáti Gábor Csaba
A szöveget gondozta Bajtai Zoltán
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

ISBN 978 963 620 470 9

www.helikon.hu

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Ralph és Anne Newman számára,
akiknél először ettem „édes halált”

1. Gyilkosság meghirdetve

Minden reggel fél nyolc és fél kilenc között, kivéve vasárnap, Johnnie Butt hangosan fütyörészve körbebiciklizte Chipping Cleghorn községet, és minden háznál vagy villánál megállt, hogy becsúsztassa a levélszekrénybe azokat a reggeli lapokat, melyekre az illető ház lakói előfizettek Mr. Totman Fő utcai könyv- és papírkereskedésében. Így például Easterbrook ezredeshez és nejéhez a Timest és a Daily Graphicet dobta be, Mrs. Swettenhamhez a Timest és a Daily Workert, Miss Hinchliffe-hez és Miss Murgatroydhoz a Daily Telegraphot és a News Chronicle-t, Miss Blacklockhoz pedig a Telegraphot, a Timest és a Daily Mailt.

Ezenkívül az összes felsorolt helyre, sőt úgyszólván Chipping Cleghorn valamennyi házába minden pénteken kihordta még a North Bentham News and Chipping Cleghorn Gazette című sajtóterméket, melyet a helybeliek röviden „a Gazette” néven emlegettek. Így tehát péntek reggelenként, miután gyorsan átfutották a napilap nagybetűs címeit (Fokozódik a nemzetközi feszültség! Ma összeül az ENSZ közgyűlése! Vérebek nyomoznak a szőke gépírónő gyilkosa után! Három szénbánya bezárta kapuit. Ételmérgezés egy tengerparti szállodában: huszonhárom halott stb.), Chipping Cleghorn lakosai szinte kivétel nélkül a Gazette után nyúltak, és mohón elmerültek a helybeli hírekben. Egy futó pillantást vetettek az Olvasóink írják rovatra (melyben szabadon érvényesülhetett a falusi élet minden szenvedélyes gyűlölködése és viszálya), majd tíz előfizető közül kilenc az apróhirdetéseket kezdte tanulmányozni. Itt a legkülönfélébb ingóságok szerepeltek Adás-vétel címszó alatt, kétségbeesett háziasszonyok kerestek háztartási alkalmazottakat, számtalan hirdetés kutyákról szólt, a többi pedig baromfikról, kerti szerszámokról és még sok mindenről, ami méltán számíthatott a Chipping Cleghorn-i kicsiny társadalom feszült érdeklődésére.

Ez a péntek, október 29-e sem volt kivétel a szabály alól.

Mrs. Swettenham félresimította homlokából csinos, őszes fürtöcskéit, kinyitotta a Timest, fakó tekintettel belenézett a középső páros oldalon terpeszkedő vezércikkbe, megállapította, hogy ha egyáltalán történt valami izgalmas dolog a világon, a Timesnak megint sikerült olyan feddhetetlen modorban álcáznia, mint mindig. Egy pillantást vetett a Születések, a Házasságok és az Elhalálozások rovatára – főleg az utóbbira –, aztán, mint aki megtette a kötelességét, félretolta a Timest, és kapva kapott a Chipping Cleghorn Gazette után.

Amikor a fia, Edmund egy perc múlva belépett a szobába, már ki se látszott az apróhirdetések közül.

– Jó reggelt, szívem – mondta Mrs. Swettenham. – Smedley-ék eladják a Daimlerüket. 1935-ös, hát elég öreg, igaz?

A fia csak morgott egyet, kitöltött magának egy csésze kávét, vett a füstölt heringből, leült az asztalhoz, és a pirítóstartó rácsnak támasztva olvasni kezdte a Daily Workert.

– Kan szelindekkölykök – olvasta hangosan Mrs. Swettenham. – Komolyan, nem tudom, ki bír manapság ilyen hatalmas kutyákat etetni… esküszöm, hogy nem tudom… Hm… Selina Lawrence megint szakácsnőt keres. Ha engem kérdez, megmondtam volna, hogy kár a fáradságért, hirdetésre ma nem lehet alkalmazottat kapni. A címét nem is adja meg, csak a postafiókszámát… ez aztán kész tragédia… én megmondtam volna… a személyzet tudni akarja, hogy hová hívják. Egy jó cím, az mindjárt más… Műfogsorok… nem is értem, miért van úgy oda mindenki a műfogsorokért. Magas árat fizetünk. Gyönyörű virághagymák. Különleges választék. Úgy látom, elég olcsó… Na, van itt egy lány: Érdekes állást vállal – szívesen utazna is. Azt elhiszem! Ki nem utazna szívesen? Német tacskók… Én sose rajongtam a tacskókért; nem azért, mert németek, ezen már túl vagyunk, csak nem rajongok értük, és kész. Maga az, Mrs. Finch?

Kinyílt az ajtó, egy bősz külsejű asszonyság dugta be özönvíz előtti bársonysapkás fejét és a felsőtestét.

– Jó reggelt, nagysága – mondta Mrs. Finch. – Leszedhetek?

– Még nem. Még nem fejeztük be – felelte Mrs. Swettenham. – Még nem egészen – tette hozzá bocsánatkérő hangon.

Mrs. Finch egy pillantást vetett Edmundra és az újságjára, majd egy horkanással eltűnt.

– Én csak most kezdtem hozzá – dörmögte volna Edmund, de az anyja megelőzte.

– Igazán mellőzhetnéd ezt a rémes újságot, fiacskám. Mrs. Finchre úgy hat, mint a vörös posztó.

– Azt hiszem, Mrs. Finchnek semmi köze a politikai nézeteimhez.

– Azonkívül nem is vagy munkás – folytatta Mrs. Swettenham. – Te és a munka!

– Ebből egy szó sem igaz – fortyant fel Edmund. – És a könyv, amit írok?

– Én igazi munkára gondoltam – mondta Mrs. Swettenham. – Mrs. Finchre pedig igenis tekintettel kell lenni. Ha megharagszik, és nem jön többet, honnan szerzek valaki mást?

– Hirdethetsz a Gazette-ben – vélte Edmund csúfondáros mosollyal.

– Az előbb mondtam, hogy kár a fáradságért. Jaj, micsoda idők! Ha nincs egy jó öreg dadus a családban, aki vállalja a konyhát, és mindent elvégez, az ember a szó szoros értelmében meg van bénítva.

– Hát miért nincs egy jó öreg dadusunk? Nagy mulasztás volt, hogy ezt annak idején kihagytad. Akkor nem gondoltál rá?

– Volt melletted egy hindu asszony, kisfiam.

– Nem gondoltál a jövőre – dünnyögte Edmund.

Mrs. Svettenham visszamerült az apróhirdetésekbe.

– Használt fűnyírógép eladó. Nem is tudom… Te jóisten, az ára… Tacskók, már megint… Azonnal írj vagy üzenj, nagyon várom, Woggles. Nahát, hogy milyen csacsi becenevek vannak!… Kis angol spánielek… Emlékszel Susie-ra, Edmund? Milyen édes volt! Komolyan, mint egy ember. Minden szót megértett… Eredeti Sheraton pohárszék eladó. Antik, családi darab. Mrs. Lucas, Dayas Hall… Hogy nem sül ki a szeme! Eredeti Sheraton!

Mrs. Swettenham prüszkölt egyet, majd folytatta a felsorolást.

– Szívem, félreértés az egész. Örök szerelem. Pénteken a szokott helyen. – J. …Úgy látszik, összevesztek a szerelmesek. Vagy gondolod, ez valami rejtjeles üzenet betörők között?… Már megint ezek a tacskók! Komolyan, az emberek tisztára megbolondultak: mindenki tacskókat tenyészt. Hát azért másfajta kutya is van a világon! Simon bácsi például manchesteri terriereket tenyésztett. Az ugye, egy bűbájos jószág. Nem árt, ha egy kutyának lába is van… Külföldi utazás miatt sötétkék női kosztüm eladó… se a méretet, se az árat nem adja meg… Ezúton tudatjuk… nicsak, valami esküvő. Nem: gyilkosság… Micsoda? Na de ilyet! Edmund, Edmund, hallgass csak ide: Ezúton tudatjuk, hogy október 29-én, pénteken du. fél hétkor a Little Paddocksban gyilkosságot fognak elkövetni. Minden külön értesítés helyett. Fantasztikus! Edmund!

– Mi van? – Edmund felnézett az újságjából.

– Október 29-én, pénteken… De hisz ez ma van.

– Mutasd! – A fiú átnyúlt az újságért.

– De vajon mit jelenthet? – kérdezte Mrs. Swettenham rendkívül kíváncsian.

Edmund Swettenham tűnődve dörzsölgette az orrát.

– Gondolom, valami parti. Van egy ilyen társasjáték. „Ki a gyilkos”-nak hívják.

– Na de mégis – mondta Mrs. Swettenham bizonytalanul. – Ez azért nagyon furcsa. Beteszik az újságba, csak így, a hirdetések közé? Letitia Blacklocktól igazán nem vártam volna ilyet, mindig sokkal komolyabbnak tartottam.

– Talán az ifjú titánok műve, akik ott laknak nála.

– És az utolsó pillanatban! Azt mondja, ma lesz. Gondolod, ez meghívásnak számít?

– Itt van, tessék: „Minden külön értesítés helyett” – bökött oda a fia.

– Hát szerintem ezek a nagyon eredeti meghívások roppant idétlenek – mondta Mrs. Swettenham határozottan.

– Jól van, mama, nem muszáj elmenni.

– Nem is – bólintott Mrs. Swettenham.

Egy ideig csend volt.

– Biztos, hogy azt az utolsó pirítóst is megeszed, Edmund?

– Azt hittem, az én táplálkozásom fontosabb, mint ez a vén szipirtyó, aki le akarja szedni az asztalt.

– Pszt, fiacskám, még meghallja… Edmund, milyen az a „gyilkos-játék”?

– Nem tudom pontosan… Cédulákat tűznek az emberre, így valahogy… Nem, azt hiszem, kalapból kell kihúzni. Az egyik játékos lesz az áldozat, a másik a detektív… aztán eloltják a villanyt, valaki megérinti az áldozat vállát, mire az illető visít egyet, lefekszik, és úgy tesz, mintha meghalt volna.

– Egész érdekes lehet.

– Inkább állatian unalmas. Én nem megyek el.

– Ne butáskodj, Edmund – mondta Mrs. Swettenham ellentmondást nem tűrő hangon. – Én igenis elmegyek, te pedig velem jössz. Kár a sok beszédért!

– Archie – fordult férjéhez Mrs. Easterbrook. – Ezt hallgasd meg!

Easterbrook ezredes nem figyelt oda, mert már teljesen lekötötte a Times egyik cikke, amelyet füstölögve olvasott.

– Firkászok – mondta. – Fogalmuk sincs Indiáról. Halvány fogalmuk sincs róla.

– Tudom, szívem, tudom.

– Mert ha volna, nem írnának össze ennyi sületlenséget.

– Igen, tudom. Archie, kérlek, figyelj ide. Ezúton tudatjuk, hogy október 29-én, pénteken (ez ma van) du. fél hétkor a Little Paddocksban gyilkosságot fognak elkövetni. Minden külön értesítés helyett.

Diadalmasan elhallgatott. Easterbrook ezredes elnézően, de nem nagy érdeklődéssel tekintett a feleségére.

– Gyilkos-játék – közölte.

– Ó!

– Semmi egyéb. Tudod – most megenyhült egy kissé –, egész mulatságos lehet, ha jól csinálják. Fontos, hogy legyen egy jó szervező, aki ért hozzá. Első a sorsolás. Egyvalaki a gyilkos, senki sem tudja, hogy ki. Aztán lámpaoltás. A gyilkos kiválasztja az áldozatot. Az áldozatnak húszig kell számolnia, csak azután visíthat. Akkor jön az, akit detektívnek választottak. Mindenkit kihallgat. Hol voltak, mit csináltak, próbálja megtalálni a tettest. Igen jó játék… ha a detektív… öö… ért valamit a rendőri munkához.

– Mint például te, Archie. Amikor bíró voltál, a körzetedben annyi érdekes ügy került eléd.

Easterbrook ezredes önelégülten mosolyogva pödört egyet a bajuszán.

– Bizony, Laura. Azt hiszem, adhatnék nekik egy-két jó tanácsot.

És kihúzta magát.

– Kár, hogy Miss Blacklock nem hozzád fordult segítségért: akkor jobban meg tudná rendezni.

Az ezredes felhorkantott:

– Eh, ott van nála az a taknyos. Biztos annak az ötlete volt. Az unokaöccse vagy kicsoda. De azért furcsa, hogy betették a lapba.

– Az apróhirdetések közt van. Még jó, hogy észrevettük. Ez, ugye, meghívás, Archie?

– Furcsa egy meghívás. De egyet mondhatok. Énrám ne számítsanak.

– Jaj, Archie. – Mrs. Easterbrook hangja panaszosan elvékonyult.

– Az utolsó napon. Honnan tudják, hogy nincs más dolgom?

– De hát nincs, ugye, szívem? – fuvolázta Mrs. Easterbrook rábeszélően. – És komolyan az a véleményem, Archie, hogy feltétlenül el kell mennünk… már csak azért is, hogy kisegítsd szegény Miss Blacklockot. Biztosan számít rád, különben semmit se érne az egész. Ha valaki, hát te igazán tudod, mi az a rendőri munka, nyomozás és a többi. Nélküled nem mennének semmire. Na és legyünk jó szomszédok, nem igaz?

Mrs. Easterbrook félrehajtotta hidrogénszőke fejét, és nagy kék szeme karikára nyílt.

– Hát így is fel lehet fogni, Laura… – Easterbrook ezredes megint pödörintett egyet ősz bajszán, és mint aki tisztában van a fontosságával, jóindulatúan pillantott csinos kis asszonykájára. Mrs. Easterbrook legalább harminc évvel fiatalabb volt a férjénél.

– Így is fel lehet fogni – ismételte meg az ezredes.

– Szerintem nem is vitás, Archie, hogy ez a kötelességed – mondta ünnepélyesen Mrs. Easterbrook.

A Chipping Cleghorn Gazette-et kikézbesítették a Boulders nevű, három festői parasztkunyhóból egybeépített házba is, ahol Miss Hinchliffe és Miss Murgatroyd lakott.

– Hinch!

– Mi az, Murgatroyd?

– Hol vagy?

– A tyúkoknál.

– Ja…

Miss Amy Murgatroyd kényesen tipegve közeledett barátnője felé a magas, nedves fűben. A kordbársony nadrágos, zubbonyos barátnő épp azzal volt elfoglalva, hogy buzgón keverte a tápszert egy visszataszító kondérban, amelyben krumplihéj és káposztatorzsa gőzölgött.

Most felnézett – férfimód rövidre nyírt haja volt, az arca cserzett.

A nyájas, kövér Miss Murgatroyd kockás tweedszoknyát és formátlan, mélykék pulóvert viselt, madárfészekre emlékeztető, csigás, ősz haja meglehetősen zilált volt. Egy kissé kapkodva szedte a levegőt.

– A Gazette-ben… – mondta elfúlva. – Hallgasd meg… vajon mit jelenthet? Ezúton tudatjuk, hogy október 29-én, pénteken du. fél hétkor a Little Paddocksban… gyilkosságot fognak elkövetni. Minden külön értesítés helyett.

Épphogy sikerült felolvasnia, azután kifogyott a szuszból, és elhallgatott: várta a megfellebbezhetetlen döntést.

– Hülyeség – mondta Miss Hinchliffe.

– Igen, de szerinted mit jelent?

– Ha mást nem, egy pohár italt – mondta Miss Hinchliffe.

– Gondolod, hogy valamiféle meghívás?

– Majd megtudjuk, ha ott leszünk – jelentette ki Miss Hinchliffe. – Én olcsó sherryre tippelek. Szállj le a fűről, Murgatroyd! Még mindig papucsban vagy. Teljesen átázott.

– Jaj, istenem! – Miss Murgatroyd bűnbánóan nézett le a lábára. – Hány tojás volt ma?

– Hét. Ez a disznó tyúk még mindig sztrájkol. Be kell hogy rakjam a ketrecbe.

– Azért furcsa, hogy így hirdetik meg, nem? – kérdezte Amy Murgatroyd, visszatérve a Gazette-re. A hangja egy kissé szomorkásán csengett.

De a barátnőjét keményebb és makacsabb fából faragták. Ő most a rakoncátlan baromfikkal foglalkozott, és ebből a világ legtalányosabb apróhirdetése sem zökkenthette ki.

Cuppogó léptekkel előrelendült a sárban, és lecsapott egy kendermagos tyúkra. Hosszas, méltatlankodó kotkodács volt a válasz.

– A kacsákkal fele ennyi baj sincsen – mondta Miss Hinchliffe. – Össze sem lehet hasonlítani.

– Hű, ez klassz! – mondta Mrs. Harmon a férjének, Julian Harmon nagytiszteletű úrnak, reggeli közben. – Miss Blacklocknál gyilkosság lesz.

– Gyilkosság? – kérdezte a férj egy kissé meglepődve. – Mikor?

– Ma délután… azazhogy inkább este. Fél hétkor. Jaj, szívem, és neked épp akkor kell a bérmálandókkal foglalkozni. Irtó pech. Amikor úgy imádod a gyilkosságokat!

– Komolyan nem tudom, miről beszélsz, Duci.

Mrs. Harmon, aki gömbölyű arcának és termetének köszönhette, hogy a keresztségben kapott Diana név helyett már régóta megragadt rajta ez a Duci, átnyújtotta a Gazette-et az asztal fölött.

– Tessék. A használt zongorák és műfogsorok közt.

– Micsoda egy különös hirdetés!

– Ugye? – mondta Duci boldogan. – Az ember nem is hinné, hogy Miss Blacklock szereti az ilyen gyilkosságokat meg játékokat, igaz? Biztos a fiatal Simmonsok vették rá. Úgy látszik, a gyilkosságot még Julia Simmons se tartja méltóságán alulinak, amit őszintén csodálok. Mindegy, benne van a lapban, és tényleg nagy pech, hogy nem jöhetsz el, szívem. Én azért ott leszek, aztán majd mindent elmesélek, pedig tulajdonképpen kár belém, mert az ilyen játék, amit sötétben játszanak, nem nekem való. Általában félni szoktam, és remélem, nem én leszek az, akit meggyilkolnak. Ha valaki egyszerre csak ráteszi a kezét a vállamra, és a fülembe súgja: „Meghaltál!”, akkorát fog dobbanni a szívem, hogy a végén még tényleg belehalok! Szerinted elképzelhető?

– Nem, Duci: szerintem nagyon sokáig fogsz élni, és nagyon öreg leszel… velem együtt.

– És aztán meghalunk, ugyanazon a napon, és ugyanabba a sírba leszünk eltemetve. Jaj, de isteni!

Ducinak a füléig szaladt a szája ettől a kellemes perspektívától.

– Úgy látom, nagyon boldog vagy, Duci – mondta a férje mosolyogva.

– Ki ne lenne boldog az én helyemben? – kérdezte Duci egy kissé zavartan. – Amikor itt vagy te meg Susan meg Edward, és mindnyájan úgy szerettek, és nem bánjátok, ha buta vagyok… És süt a nap! És egy ilyen szép nagy házban lakhatunk!

Julian Harmon nagytiszteletű úr körülnézett a nagy, kopár ebédlőben, és tétován bólintott.

– Sokan kétségbe lennének esve, ha egy ilyen óriási, huzatos hodályban kellene lakniuk.

– De én szeretem a nagy szobákat. Olyan finom szagok jönnek be kintről, és meg is maradnak. És az sem baj, ha az ember rendetlen, és mindent szanaszét hagy, mert nem kell folyton belebotlani.

– Háztartási gépek meg központi fűtés nélkül? Így nagyon sok a munkád, Duci.

– Dehogyis sok, Julian. Fél hétkor felkelek, begyújtom a bojlert, aztán nekiállok, mint egy gőzmozdony, és nyolcra már kész is az egész. És, ugye hogy megvan a látszatja? Padlóviasz, bútorpaszta, szép őszi levelek a nagy köcsögökben. Komolyan, egy nagy házat nem nehezebb tisztán tartani, mint egy kicsit. Gyorsabban megy a munka a felmosóronggyal, mindennel, mert az ember nem veri be folyton a fenekét, mint a kis szobákban. És én szeretek egy ilyen nagy, hideg szobában aludni, olyan jó az a kis meleg fészek a takaró alatt, csak az orrom hegye érzi, hogy mi van kívül. És mindegy, hogy mekkora a ház, akkor is csak ugyanannyi krumplit kell hámozni, ugyanannyi edényt kell mosogatni, meg mindenből ugyanannyit. Na és Edwardnak meg Susannak milyen remek az a nagy üres szoba, ahol játszhatnak, vasutat építhetnek, babazsúrt rendezhetnek a padlón, és sose kell elrakni semmit! És a külön helyiségek! Olyan jó, hogy az ember másokat is be tud fogadni a házába. Mint például Jimmy Symest és Johnnie Finchet, különben mind a kettő mehetne az anyósáékhoz. Az pedig nem jó, igaz, Julian? Te például szereted Anyát, de azért nem örültél volna, ha együtt kellett volna laknunk vele meg Apával, amikor összeházasodtunk. És én se örültem volna. Úgy éreztem volna, hogy még mindig kislány vagyok.

Julian rámosolygott.

– Te még ma is olyan vagy, mint egy kislány, Duci.

Julian Harmont viszont nem vitás, hogy a természet hatvanévesnek tervezte. Még körülbelül huszonöt évet kellett várni, hogy a tervező szándéka tökéletesen megvalósuljon.

– Jó, tudom, hogy buta vagyok.

– Nem vagy te buta, Duci. Nagyon is okos vagy.

– Nem, nem. A szellemi képességeim egyenlők a nullával. Pedig igyekszem… És igazán olyan jó, amikor könyvekről meg történelemről meg ilyenekről mesélsz. Az talán nem volt a legjobb ötlet, amikor Gibbonból olvastál fel esténként, mert ha odakint fúj a hideg szél, és a kandalló mellett olyan jó meleg van, akkor nem tudom, de az a Gibbon valahogy szörnyen elálmosítja az embert.

Julian elnevette magát.

– De azért nagyon szeretlek hallgatni, Julian. Meséld csak el, hogy is volt azzal az öreg lelkésszel, aki Ahasvérusról prédikált!

– Azt már betéve tudod, Duci.

– Nem baj, mondd el még egyszer. Kérlek!

A férje megadta magát:

– Jó: szóval az öreg Scrymgour. Egyszer valaki benézett a templomba. Ő épp kihajolt a szószékről, és lázasan prédikált két öreg takarítónőnek. Rázta az ujját feléjük, és azt mondta: „Hohó! Tudom én, mit gondolnak maguk. Azt hiszik, hogy a Nagy Ahasvérus, akit az első textus említ, II. Artaxerxész volt. De tévednek!” Aztán roppant diadallal folytatta: „III. Artaxerxész volt!”

Julian Harmon ugyan a maga részéről sose tartotta különösebben mulatságosnak ezt a történetet, de Ducit mindig sikerült elszórakoztatnia vele.

Most is felkacagott, csengő hangon:

– Édes öreg bácsi! Julian, azt hiszem, egyszer te is pont ilyen leszel.

Julian eléggé savanyú képet vágott.

– Tudom – mondta mély alázattal. – Nagyon is érzem, hogy nem mindig sikerül megtalálnom a kellőképpen egyszerű hangot.

– Azért ne keseredj el – vigasztalta Duci, miközben rakosgatni kezdte a tányérokat a tálcára. – Mrs. Butt is mondta tegnap, hogy Butt, aki sose járt templomba, és úgyszólván ő volt a falu ateistája, most minden vasárnap elmegy, csakis azért, hogy a te prédikációdat hallja.

És Duci tovább beszélt, elég ügyesen utánozva Mrs. Butt finomkodó hangját:

– „Kérem, asszonyom, Butt épp a minap mondta Mr. Nimkinsnek, aki Little Worsdale-be valósi, hogy a mi falunk, Chipping Cleghorn igazán kulturált hely. Nem olyan, mint Little Worsdale, ahol Mr. Goss úgy beszél a gyülekezethez, mint egy rakás gyerekhez, akikben nincs semmi műveltség. Nálunk igazi kultúra van, mondta Butt, arra mérget lehet venni. A mi lelkészünk nagyon tudós úriember. Oxfordban végzett, nem pedig Milchesterben, és igenis megosztja velünk a tudását. Mindent tud a rómaiakról meg a görögökről, sőt a babilóniaiakról meg az asszírokról is. Hisz még a paplak macskáját is egy asszír királyról nevezték el! Szóról szóra így mondta neki.” Szóval megdicsőültél – fejezte be Duci diadalmasan. – Jaj, istenem, most már tényleg rá kell kapcsolnom, különben sose leszek készen. Gyere, Tiglat-Pileszár, megkapod a heringmaradékot.

Kinyitotta az ajtót, ügyesen nyitva tartotta a lábával, és kirobogott, kezében a megrakott tálcával – közben harsányan és kissé hamisan dúdolta egy vadásznóta maga alkotta változatát:

Indulás, jó gyilkosok,

a május oly csodás,

mind elmentek a hekusok…

A következő sorokat elnyelte a mosogatóba érkező edények csörömpölése, de Julian Harmon nagytiszteletű úr, aki közben kilépett a házból, még hallotta a végső diadalmas kádenciát:

Ma gyilkolunk, amennyi csak belénk fér!

Tartalom

1. Gyilkosság meghirdetve

2. Reggeli a Little Paddocksban

3. Fél hétkor

4. A Royal Spa Hotel

5. Miss Blacklock és Miss Bunner

6. Julia, Mitzi és Patrick

7. A többiek

8. Miss Marple színre lép

9. Egy ajtó

10. Pip és Emma

11. Miss Marple uzsonnára megy

12. Délelőtti élet Chipping Cleghornban

13. Délelőtti élet Chipping Cleghornban (folytatás)

14. Kirándulás a múltba

15. Édes halál

16. Craddock felügyelő visszatér

17. Az album

18. A levelek

19. A bűntett rekonstruálása

20. Miss Marple eltűnik

21. Három nő

22. Az igazság

23. Este a paplakban

Epilógus

Nyaraló gyilkosok

Temetni veszélyes

Hercules munkái

Az ABC-gyilkosságok

Az Ackroyd-gyilkosság

Halál a Níluson

Gyilkosság az Orient expresszen

Bűbájos gyilkosok

Macska a galambok között

A titokzatos Kék Vonat

Találkozás a halállal

A karácsonyi puding

A kutya se látta

Öt kismalac

Gyilkosság Mezopotámiában

A titokzatos stylesi eset

Lord Edgware meghal

Az Álmok Háza

Zátonyok közt

Ház a sziklán

A Nagy Négyes

Mrs. McGinty meghalt

Cipruskoporsó

Halloween és a halál

Függöny

Gyilkosság a diákszállóban

Gyilkosság a golfpályán

Halál a felhők között

Hétvégi gyilkosság

Nyílt kártyákkal

Tragédia három felvonásban

A titokzatos ellenfél

Cinkostársak

N vagy M

Balhüvelykem bizsereg

Gyilkosság a paplakban

A kristálytükör meghasadt

Szunnyadó gyilkosság

A Bertram Szálló

Egy marék rozs

Paddington 16:50

Rejtély az Antillákon

Holttest a könyvtárszobában

Gyilkosság meghirdetve

Nem zörög a haraszt

Nemezis

Nem csalás, nem ámítás

A barna ruhás férfi

Mert többen nincsenek

Miért nem szóltak Evansnak?

Parker Pyne esetei

Pókháló

Örök éj

A vád tanúja

Az alibi

A ferde ház

És eljő a halál

A sittafordi rejtély

Eljöttek Bagdadba

Gyöngyöző cián

Chimneys titka

A Hét Számlap rejtélye

Gyilkolni könnyű

Éjféltájt

helikon.libricsoport.hu

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
EB Garamond – SIL Open Font License
Jost – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Roboto – Apache License 2.0
Vollkorn – SIL Open Font License