© Szederkényi Olga, 2024

© Helikon Kiadó, Budapest, 2024

Minden jog fenntartva

And Then There Were None®, Death on the Nile®, Murder on the Orient Express®, Agatha Christie®, Poirot®, Marple®, Tommy and Tuppence® and the Agatha Christie Signature® are registered trademarks of Agatha Christie Limited in the UK and elsewhere.

All rights reserved.

www.agathachristie.com

Tartalom

I. Entrée, avagy a Krimikirálynő esete a Szakácskirállyal

Reggeli – Christie fogásai

Reggeli – Escoffier receptjei

II. Agatha almája, avagy egy krimiíró kulináris portréja

Ebéd – Christie fogásai

Ebéd – Escoffier receptjei

III. Auguste barackja, avagy egy francia sztárséf meghódítja Londont

Ötórai tea – Christie fogásai

Ötórai tea – Escoffier receptjei

IV. Vive La France, avagy egy angol úrilány kalandjai a franciák földjén

Vacsora – Christie fogásai

Vacsora – Escoffier receptjei

V. Lady Poison, avagy egy irodalmi méregkeverőnő receptjeiből

Italok – Christie fogásai

Italok – Escoffier receptjei

A kötetben szereplő illusztrációk forrásai

A kötetben szereplő hivatkozások forrásai

I. Entrée, avagy a Krimikirálynő esete a Szakácskirállyal

„– Ha úgy lehetne megrendelni egy bűntettet, mint egy ebédet, mit választana? – kérdezte Poirot.

Belementem a játékba.

– Hadd lássuk. Nézzük az étlapot. Betörés? Hamisítás? Nem, nem hinném. Vegetáriánusoknak való. Ha már, akkor legyen gyilkosság… véres gyilkosság… persze körítéssel – fejtegette Hastings.

– Természetesen. És kitűnő előétellel, mon ami.”

(Az ABC-gyilkosságok)

Aluxus kora volt, meg a nyomor kora. A hit korszaka, meg a hitetlenségé. A Világosság ideje, a Sötétség ideje. Angliában egy várva várt kislány készülődött a világra, míg Franciaországban egy bajszos úriember csomagolt éppen a bőröndjébe.

Ők lesznek a főhőseink.

Az Úr ezernyolcszázkilencvenedik évében járunk.

A kislány Agatha Miller néven látja meg a napvilágot. Jómódú családja az Ashfield-villában él, Torquay-ben, Angliában. Hét év múlva a família Franciaországba költözik, Agatha megtanulja a gallok nyelvét, majd Londonban magyar zenetanárhoz jár. Bakfisként újra Mademoiselle-ek okítják Párizsban, két nyelven falja a könyveket, az első világháborúban pedig alaposan megismeri a mérgeket. Közben nővérével fogadást köt, majd betartja ígéretét, és tényleg megírja első detektívregényét. Két kultúra vonzásában él: francia kifinomultsága egy tojásfejű belga detektív karakterében, saját vidéki Angliájának világa pedig egy kötögető nyomozómami alakjában kel életre. Ő lesz a Krimi Koronázatlan Királynője.

Az úriember Auguste Escoffier néven látja meg a napvilágot Villeneuve-Loubet-ban, Dél-Franciaországban. Korán kiderül, hogy ugyan szerény házból, de korántsem szerény sorsra született. 1890-ben, 44 évesen túl van már a Côte d’Azur-i és a párizsi inaséveken, volt már saját vendéglője Cannes-ban, most éppen egy elegáns szálloda konyhájáért felel a svájci Luzernben. Nyáron. Mert telente a Monte-Carlo-i Grand Hôtel luxuséttermének séfje. Üzlettársa – és egyben barátja – a legendás César Ritz. Együtt indulnak Londonba is, hogy felvirágoztassák a Savoy nevű fényűző szállodát.

Agatha és Auguste.

Egy nő és egy férfi.

Egy franciás angol és egy angolos francia.

Mindketten szakmájuk legjobbjai, a minőség megszállottjai. Mindkettejük életében két dolog számít igazán: a dolgozószoba és a konyha. Mindketten nemesen egyszerűek, kifinomultak és eredetiek.

Agatha képes arra, hogy a világot gasztronómiaként láttassa. Például ugyanazon bűnügyet a Gyilkosság a diákszállóban egyik főhőse bouillon-nak, vagyis erőlevesnek, míg másik szereplője sűrű rákkrémlevesnek minősíti. A gazdagok háború utáni takarékoskodását úgy mutatja be, hogy a reggelire ezüsttálcán felszolgált narancslekvárt a szakácsnő már nem szedi ki kristálycsészébe, hanem a komornyik befőttesüvegben szervírozza a büféasztalra. Micsoda lemondás, nemde? A Halál a Níluson című krimijéből az is kiderül, hogy gyomorbajos ember nem tud gyilkolni. A Gyöngyöző ciánból megtudjuk, hogy a brit lányokban azért nincs már elég életerő, mert kevés spenótot esznek. A Gyilkosság az Orient expresszen című bűnügyi történet vénasszonyának, Dragomirov hercegnének szigorú, következetes és fennhéjázó jelleméről sokat elmond, hogy már az ebédnél megrendeli vacsoráját: ellentmondást nem tűrő hangon kér csirkét mártás nélkül és párolt halat, hálófülkéjébe pedig ásványvizet és narancslevet vitet, hogy ott fogyassza el, minél távolabb a pórnép vizslató tekintetétől. A Holttest a könyvtárszobában felütésében Miss Marple egyik ismerőse először megállapítja, hogy a konyhából sült szalonna illata száll, és csak utána közli, hogy egy hulla fekszik a könyvtárszobában. A Nyaraló gyilkosokban pedig Poirot-tól megtudhatjuk, hogy étellel vagy itallal gyilkolni asszonyi fortély: „megetetni valakit egy csésze teában felszolgált arzénnal, mérgezett csokoládét küldeni ajándékba, a kés meg a pisztoly is: ezek női dolgok, de megfojtani valakit… nem! Itt a tettes csak férfi lehetett.”

Auguste Escoffier is nyomozó. Briliáns elméje, fondorlatos kreativitása és bátor emberismerete is kell ahhoz, hogy alapos szakmai tudását tökélyre tudja fejleszteni. Akárcsak Poirot vagy Miss Marple, ő is mindig megtalálja a hibátlan megoldást. A megfejtés örömét viszont a közönségre hagyja. Nellie Melbának, a kor ünnepelt opera-énekesnőjének olyan desszertet kreál, amely csupán egy adag vaníliafagylaltból, némi málna coulis-ból (ez egy sűrű öntet) és posírozott őszibarackból állt, viszont egy jégből faragott hattyúban tálalja fel. Biztos ismerik: ez a híres Pêche Melba, amely százharminc év múltán is az előkelő cukrászdák sztárja (persze jéghattyú nélkül). A Hotel Savoy, ahol Escoffier 1893-ban először szervírozta ezt a desszertkölteményt, a brit trónörökös és az úri társaság kedvenc találkozóhelye lett, a londoni non plus ultra. Auguste, üzlettársával, Césarral ezután létrehozta az haute cusine, vagyis a magas konyhaművészet párizsi ikertornyát, a Ritzet.

De térjünk vissza a mi ikertornyainkhoz: Agatha Christie és Auguste Escoffier valószínűleg nem ismerték egymást személyesen. És arról sincs tudomásunk, hogy a Séfek séfjének aposztrofált ételművész valaha is olvasott volna Christie-krimit. Teljes bizonyossággal persze nem zárható ki, hiszen Lady Halál első detektívregénye 1920-ban jelent meg, Monsieur Auguste pedig 1935-ben tette át székhelyét az égi gourmet-k asztaltársaságához. Agatha jól ismerte a társasági divatot, így aztán rendre elküldte a Savoyba vagy a Ritzbe a szereplőit: teázni, vacsorázni, koktélozni. Miss Marple amerikai barátnőjéről, Ruthról például a Nem csalás, nem ámításban kiderül, hogy Londonban többnyire a Savoyban fogyasztja a legfinomabb falatokat. Poirot pedig olykor a Ritzben lakmározik, néha azonban megzavarják gasztronómiai élvezetét bizonyos társadalmi feszültségek: „Ez abban az időben történt, amikor a munkanélküliek ahhoz a taktikához folyamodtak, hogy lefeküdtek az utcakereszteződésekben, és benyomultak a Ritzbe. Egy kisebb csapatuk megjelent a Simpson Galériában is, és a földre vetették magukat egy kifeszített transzparenssel, melyen ez állt: »A művészet luxus! Adj enni az éhezőknek!«” (Hercules munkái)

Agatha és Auguste ízlése abban is megegyezett, hogy mindketten a vacsorát tartották az étkezések királynőjének – ami náluk nem csupán evés-ivást jelentett. Ahogy az idősebb Alexandre Dumas is megfogalmazta: egy valódi dîner alkalmával a feltálalt étkek kifinomultsága, a válogatott borok bíborja és a feketekávé mélysége mit sem ér szellemdús társalgás nélkül. Az emelkedett csevej ugyanis az étkezések királynőjének titkos elixírje. Valami hasonlóra célozhat Poirot a maga módján a Ház a sziklán egyik jelenetében: „Érdekes téma vacsora utáni csevegéshez. Valóban őrült-e minden bűnöző? Torzulás lehet a kis, szürke agysejtjeikben? Igen, ez nagyon is elképzelhető.” Vagy itt van például a Paddington 16.50 dr. Quimpere, aki kiváló emberismerőként és nem mellesleg báránybőrbe bújt sorozatgyilkosként a mokkatorta fölött indít beszélgetést ily módon: „a pszichológiával nincs semmi baj, ha a pszichológusokra bízzák. Az a baj, hogy manapság mindenki amatőr pszichológus. A betegeim, mielőtt még egy szót is szólhatnék a diagnózisról, pontosan közlik velem, milyen komplexusok és neurózisok kínozzák őket.” Izgalmas témafelvetések, amelyek ma is aktuálisak, ugye?

Kíváncsi lennék Escoffier kommentárjaira Christie baljós kulináris előjeleit illetően. Ki ne sejtené, hogy egy ilyen mondat után történni fog valami? „A vacsora nem volt különösebben ízletes. Lélektelenül készítettek el, és lélektelenül tálalták fel.” (Nem csalás, nem ámítás) De a Hétvégi gyilkosság e megállapítása is határozottan vészjóslóan hangzik: „A sajtfelfújt tegnap este egyszerűen ehetetlen volt. A felfújtakon és süteményeken mindig meglátszik, ha a szakácsnő lelkiállapotával valami baj van.”

Engedjék meg, hogy ennyi entrée után átadjam a terepet a főfogásoknak.

Könyvünk két páratlan géniuszból igyekszik felejthetetlen párost alkotni. Csoda, hogy eddig még nem boronálták össze ezt a franciás Ladyt és ezt az angolos Monsieur-t. Az igazi Miss Marple-t és a valódi Hercule Poirot-t, azaz Agatha Christie-t és Auguste Escoffier-t.

A Krimik és krémek című kötet „tíz kicsi fejezetet” tartalmaz. A könyv gerincét az entrée-t követő négy gasztro-karakterrajz alkotja. Az esszék közé ékelt öt fejezetben pedig egy-egy étkezést tárgyalunk, különleges párosításban: az ételsorok Christie krimijeiből származnak, hozzájuk pedig Escoffier magyarra eddig lefordítatlan receptjeit mellékeljük. Az olvasók pedig maguk vagy mások gyönyörűségére életre kelthetik ezeket az izgalmas reggeliket, ebédeket, teadélutánokat, vacsorákat és koktélozásokat.

Ha idejük és kedvük engedi, akár a menü alapjául szolgáló Christie-krimit is elolvashatják, hiszen, ahogy a jó öreg Poirot mondja a Mrs. McGinthy meghalt lapjain: „az étkezések között ott vannak a szakadékok”, vagyis a két étkezés közötti szabadidőnket el kell töltenünk valahogy itt, a Föld nevű bolygón. Főzés előtt tehát miért ne olvassunk, ahogy Agatha és Auguste is tette sokszor? Egy detektívregény például inspirálhat minket a maradék ennivaló kreatív felhasználására. Nézzék csak, hogy vágja ki magát a rutinos és józan szakácsnő egy gyilkosságoktól sújtott házban, ha a sóher és feszült családfő számonkéri krumpliügyben:

– És erről jut eszembe… figyeljen csak rám, maga, ifjú hölgyem. Öt krumplit tálalt fel ebédre, méghozzá nagyokat. Két krumpli elég egy embernek. Úgyhogy a jövőben négynél többet ne tálaljon. Ma elpocsékolta azt az egy krumplit.

– Nem veszett kárba, Mr. Crackenthorpe, mert vacsorára felhasználom a spanyol omletthez.

(Paddington 16.50)

Ezzel a bevezetővel kívánok kellemes kalandozást Agatha Christie és Auguste Escoffier Gourmandiájában!

Szederkényi Olga

(az esszék szerzője, a receptek fordítója)

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Zelei Dávid

A szöveget gondozta Balázs Piroska

Borítótervező Váraljai Viktória

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Tördelte Kaposvári Franciska

ISBN 978 963 620 530 0

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Baskervville – SIL Open Font License

IM Fell DW Pica SC – SIL Open Font License

Imbue – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License