A mű eredeti címe: Games Untold

First published in the U.S. in 2024 by Little, Brown and Company

Hachette Book Group

1290 Avenue of the Americas, New York, NY 10104

Little, Brown and Company is a division of Hachette Book Group, Inc.

The Little, Brown name and logo are registered trademarks of Hachette Book Group, Inc.

A jogtulajdonos engedélye nélkül a műből részlet sem közölhető.

Szöveg © Jennifer Lynn Barnes, 2024

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2025

Magyar fordítás © Bottka Sándor Mátyás, 2025

Ez egy kitalált történet.

A nevek, szereplők, helyszínek és események

a szerző képzeletének szüleményei,

vagy a valóságtól eltérően kerültek megjelenítésre.

Bármilyen hasonlóság valós – élő vagy holt – személyekkel,

intézményekkel, eseményekkel vagy helyszínekkel csak a véletlen műve.

ISBN 978-963-614-706-8 (papír)

ISBN 978-963-614-707-5 (epub)

Megjelent a Lampion Könyvek gondozásában, 2025-ben.

A Lampion Könyvek a Central Kiadói Csoport tagja.

Felelős kiadó: Marosi László

A kiadó az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

Főszerkesztő: Balázs Eszter Anna

Felelős szerkesztő: Pavlovic Tijana

Korrektor: Keszthelyi-Kiss Judit

Magyar borító: Müller Péter

E-book: Scriptor Kft.

Rachelnek

EGY ÉJSZAKA PRÁGÁBAN

„Ezen a helyen semmi sem végtelen, csak Jameson és én…”

MÁSNAP REGGEL

Nem aggódtam érte. Jameson Winchester Hawthorne-ért aggódni körülbelül annyi értelme lett volna, mint a széllel perlekedni, nekem meg volt annyi eszem, hogy meg se próbáljak kiabálni egy hurrikánnal vagy félteni a reménytelen vállalkozások, túl nagy kockázatok és a szakadékok szélén egyensúlyozás szerelmesét.

Jameson amúgy is mindig a talpára esett.

– Avery? – Oren csak udvariasságból hívta fel magára a figyelmemet, hiszen enélkül is tudtam, hogy a biztonsági főnököm mindig a közelemben van. – Hamarosan hajnalodik. Ha szeretné, felderítő küldetésre indíthatom a csapatomat, és…

– Nem kell – közöltem halkan, mert egyértelműen az volt az érzésem, Jameson nem szeretné, ha a keresésére indulnék. Ez most nem a szokásos bújócskánk vagy fogócskánk volt.

Az ösztöneim kétségbevonhatatlanul azt súgták, hogy ez… valami más.

– Már tizennégy óra telt el azóta. – Oren hangja a katonák nyugalmát tükrözte: fegyelmezett volt, tényszerű, de olyan emberé, aki mindig felkészül a legrosszabb eshetőségre is. – Minden előjel nélkül tűnt el. Nyomtalanul. És egy szempillantás alatt. Kénytelenek vagyunk idegenkezűséggel is számolni.

Orennek munkaköri kötelessége volt mindig a legrosszabbra gyanakodni. Én a Hawthorne-örökösnő voltam, Jameson pedig egy Hawthorne. A figyelem középpontjában álltunk, akár tetszik, akár nem, és ez néha veszélyekkel járt. A lelkem mélyén azonban még most is azt éreztem, amit már Jameson eltűnésének pillanatában: erre számítanom kellett volna.

A harmadik legfiatalabb Hawthorne-t ugyanis már napok óta egyre erősebben feszítette valami zabolázhatatlan energia, valami ellenállhatatlan izgatottság. Egy titok. Prágába érkezésem óta szerzett emlékek képei villantak előttem gyors egymásutánban.

A toronycsúcs.

A tőr.

Az óra.

A kulcs.

Mit művelsz, Hawthorne? Egy titkot rejtegetsz. Mi lehet az?

– Várjon még egy órát! – kértem Orent. – Ha addig nem ér vissza, kiküldheti az embereit.

Miután meggyőződtem róla, hogy az alkalomadtán az életemben apaszerepet betöltő testőröm nem száll vitába velem, kisétáltam a hotel luxuslakosztályának – a királyi lakosztálynak – a szalonjába. Leültem a vörös és fekete bársonyszékbe a fallal szemben, ami igazából nem is fal volt, és gondolatban századjára, elejétől a végéig átrágtam magam ezen a rejtvényen.

Hol vagy, Jameson? Mit nem vettem észre?

A szemem megakadt a fal alaposan elrejtett résén. A rejtekajtón. Az átjáró puszta léte arra emlékeztetett, hogy ez a szálló Jameson néhai nagyapja, Tobias Hawthorne tulajdona volt, a királyi lakosztályt pedig a rejtélyekért és rejtvényekért élő-haló milliárdos részletes tervei alapján építették.

„Titok titok hátán – jutott eszembe –, egyik rejtvény a másik után.” Jameson ezt még a legelején mondta nekem, amikor a gyászával küzdött, és nyughatatlanul hajkurászta mindig a következő rejtélyt és a következő izgalmat. Amikor még eltökélten vallotta, hogy őt nem érdekli senki és semmi.

Amikor részben önsanyargatásból vállalt kockázatot.

A falat bámulva arról győzködtem magam, hogy az akkori Jameson nem ugyanaz a fiú, aki tegnap kisimította az arcomból a hajam, és glóriába terítette ki a párnán a fejem körül.

Az én Jamesonom kockáztat ugyan, de mindig hazajön.

Tudom, hogy nem kell aggódnom érte. És mégis…

Szuggeráltam a rejtekajtót, hogy kinyíljon, és felfedje őt maga mögött. És nem sokkal azelőtt, hogy letelt volna az egy óra, végre – végre! – így is történt. Ott állt ő. Jameson Winchester Hawthorne.

Kilépett a fénybe, és az első, amit megláttam, a vér volt.

1. FEJEZET

HÁROM NAPPAL KORÁBBAN

A képeslap, amit a kezemben tartottam, pontosan tükrözte a magánrepülő ablakából szemem elé táruló látványt. A hajnali Prága. Az aranyködös égbolt alatt kirajzolódó látkép több évszázadnyi történelmet rejtett, a város felett sötét, szürkéslila felhők kavarogtak.

Jameson küldte nekem a képeslapot, ahogyan a nagybátyja küldött valaha képeslapokat az anyámnak. Ez a párhuzam juttatta eszembe, vajon mit szólna most anya, ha látna a magángépen, a repülőút alatt áttanulmányozandó, vastag iratcsomóval magam előtt. Néha még nekem is eláll a lélegzetem, amikor az ehhez hasonló pillanatok szökőárként rám zúduló valóságával szembesülök.

A hajnali Prága. Anyámmal gyakran ábrándoztunk arról, hogy egyszer majd beutazzuk a világot. Ez volt az egyetlen álom, amit a halála után hajlandó voltam megőrizni, de tizenöt, tizenhat és tizenhét évesen néhány pillanatnál tovább akkor sem engedtem magam erről képzelődni. Soha nem hagytam, hogy túlságosan vágyjak erre… vagy bármi másra.

Most viszont? Ujjam hegyével végigsimítottam a képeslap élén. Most már az egész világot akartam. A mindent. És nem is állt semmi az utamban.

– Egyszer majd hozzászoksz – jegyezte meg az én magánrepülőgépemen velem szemben ülő nő, miközben letette közénk az asztalra a három magazint, amit lapozgatott. Mindegyik borítóján az én arcom virított.

– Nem – közöltem határozottan Alisával. – Nem fogok hozzászokni.

Nem tudtam, mi áll a képem alatt a magazinokon. Még azt sem sikerült kitalálnom, milyen nyelven írták.

– Új nevet találtak ki neked. Úgy hívnak: Szent Avery. – Kérdőn felvonta a szemöldökét. – Kitalálod, Jamesont hogyan emlegetik?

Alisa Ortega az ügyvédem volt, és egyben az alapítványé is, de egyáltalán nem csak jogi tanácsokban számíthattam a segítségére. Ha valamit el kellett intézni, Alisa elintézte. Mostanra egyértelműen kialakultak a szerepeink: én voltam a tinimilliárdos, a jótékonykodó örökösnő, ő pedig a tüzeket oltotta.

Jameson pedig lobogott.

– Találd ki, mit írnak Jamesonról! – ismételte meg a kérdést, miközben a gép leszálláshoz készülődött.

Pontosan tudtam, mire célozgat, de ahogy én nem voltam szent, úgy Jameson sem volt kísértő ördög. Ugyanazon érme két oldala voltunk.

– Biztatják, hogy ne hagyja abba? – kérdeztem halálkomoly arccal.

Alisa összevonta tökéletesen formált szemöldökét.

– Ja, nem – folytattam blazírtan –, arra én biztatom.

Fújt egyet.

– Nem, nem ezt írják.

A Hawthorne-okéra kísértetiesen hasonlító vigyorral az arcomon fordultam az ablak felé. A távolban még mindig láttam az aranyló lilásszürke égbe vesző tornyokat.

– Te is tudod, hogy nem vagyok Szent Avery – jelentettem ki.

Az örökségemből éppen eleget megtartottam ahhoz, hogy a szemmel látható részét sem lennék képes elkölteni egész életemben. Szó szerint. Az embereknek mégis csak az tűnt fel, amit elosztogatok. Egyesek az erkölcs mintaképének tartanak, mások pedig ostobábbnak egy zsák kőnél.

– Az lehet, hogy nem vagy szent – válaszolta Alisa –, de legalább diszkrét vagy.

– Jameson pedig… nem az – fejeztem be a gondolatot.

Nem tudom, feltűnt-e neki, hogy már a név kimondásától felfelé konyult a szám, mindenesetre nem tett rá megjegyzést.

– Jameson egy Hawthorne. Ők a diszkrét szónak a jelentését sem ismerik. – Az ügyvédemnek bőven volt tapasztalata a családdal. – Az alapítvány felívelőben van, most nagyon nem hiányzik egy újabb botrány. Szóval üzenem Jamesonnak, hogy nincs kiskutya, nincs betörés, nincs háztető, és nincs fogadás. És ne hagyd, hogy megigyon bármit, ami világít! Azonnal hívj fel, ha csak említés szintjén előkerül a bőrnadrág. És ne feledd, hogy…

– Már nem vagyok Hamupipőke – fejeztem be helyette a mondatot. – Én írom a saját történetemet.

Tizenhét évesen a feje tetejére állt a világom. Én voltam a szerencsés kislány, akit egy különc milliárdos szeszélye kiemelt a nyomorból és ismeretlenségből. Most viszont már én voltam a különc milliárdos.

Önálló szereplő lettem, és rajtam csüngött a világ szeme.

Szent Avery. Erre csak a fejemet csóváltam. Aki ezt a becenevet kitalálta, nem jött még rá, hogy a játékokat és az izgalomkeresést illetően Jameson és köztem az egyetlen különbség az, hogy én nem bukom le.

Néhány percet kellett csupán várnunk, hogy kiszállhassunk a gépből. Először a testőrségem, aztán Alisa, végül én. Abban a pillanatban, amint leléptem a talajra, azonnal kaptam is egy üzenetet Jamesontól. Erős a gyanúm, hogy az időzítés nem volt véletlen.

Ő nem sok mindent bíz a véletlenre.

Ámulat és lelkesedés töltött el, miután elolvastam a levelet, ugyanaz az érzés, mint amikor kinéztem a repülő ablakán, és megpillantottam az ősi várost. Mosoly ült az arcomra.

Két mondat.

Több nem is kellett Jameson Hawthorne-nak ahhoz, hogy a szívem egy kicsit erősebben és egy picit gyorsabban verjen.

„Üdv a száz torony városában, Örökösnő! Van kedved bújócskázni?”

2. FEJEZET

A mi változatunkban a bújócskának három szabálya volt.

A bujkálónak magánál kellett tartania a mobilját.

Azon működnie kellett a GPS-es helymeghatározásnak.

A keresőnek egy órája van megtalálni a bujkálót.

Az elmúlt hat hónapban Jamesonnal Balin, Kiotóban és Marseille-ben, az olasz Amalfi-parton és Marokkó piacainak labirintusában is játszottunk ilyet. A játékban ezúttal sem a nyomkövetés volt a legnehezebb, a Jameson helyzetét jelző, villogó kék pötty a térképen végig nagyjából egy helyben maradt: a prágai vár mellett.

És pontosan ez jelentette a nehézséget a bújócskában, legalábbis ez volt az én gyenge pontom: hogy ne feledkezzek bele a pillanatba, ne vesszek el a környezet csodálásában – jelen esetben a prágai vár látványában. Azt már a városba érkezésem előtt tudtam, hogy ez a világ egyik legnagyobb kastélya, de tudni más, mint meglátni és megérezni.

Volt abban valami varázslatos, amikor megálltam ennek a hatalmas és ősrégi épületnek az árnyékában, és szörnyen aprónak éreztem magam a hatalmas világ és a benne rejlő végtelen lehetőség mellett. Egy egész percet hagytam magamnak, hogy átéljem mindezt, és befogadjam nemcsak az építmény látképét, hanem a kora reggeli levegő hűvösét és az ébredező utcákon körülöttem sürgölődő emberek jelenlétét is.

Azután munkához láttam.

A GPS szerint Jameson több ponton megfordult, de végig a palotakertben maradt, vagy közvetlenül annak falán kívül. Elindultam a falak mentén, és gyorsan rájöttem, hogy azok valójában nem egy nagy, hanem több egymásból nyíló, kisebb kertet vesznek körül, és ezek mindegyike zárva van, vagy legalábbis a turisták számára nem látogathatók.

Amikor közelebb léptem, az egyik kovácsoltvas kapu mégis feltárult előttem. Mintegy varázsütésre.

Komolyan gondoltam, amit Alisának a repülőgépen mondtam: ezt én soha nem fogom megszokni.

Oren megfelelő távolságból követett, és amikor mindketten beléptünk, a kapu becsukódott mögöttünk.

Ránéztem a gondnokra, aki bezárta. Ő bátorítóan rám mosolygott.

Fogalmam sem volt, hogy Jameson hogyan szervezte ezt meg, de inkább nem is akartam tudni. A testemet már fűtötte a játék izgalma. Elindultam befelé, míg egy szűk és meredek lépcsőhöz nem jutottam. Olyan lépcsőhöz, amiről az ember azt feltételezné, hogy nemcsak felfelé visz, hanem egyszerre vissza is az időben.

A tetejére érve a telefonomra pillantottam, aztán körbenéztem a teraszos kialakítású kertnek ezen a szintjén, majd felfelé a következőn és az afelett lévőn. Ösztönösen számolgatni kezdtem, hány lépcsőfok és hány teraszszint van még felettem.

A GPS-jelet követve letértem a kitaposott ösvényről, és futásnak eredtem. Befordultam egyszer, aztán még egyszer, és amikor a térképen a saját helyzetemet jelző pötty összeolvadt Jameson kék pöttyével, az ő jele eltűnt a képernyőről.

Oké, ha úgy vesszük, négy szabálya volt a bújócskánknak.

Kezdődhetett a becserkészés.

– Megtaláltalak! – rikkantottam.

Volt idő, amikor nem kérkedtem a győzelmemmel, de azóta átvettem a Hawthorne-szokásokat.

– Jól kicentizted, Örökösnő – jegyezte meg Jameson a közöttünk álló fa túloldaláról. Egyáltalán nem láttam ugyan őt, de éreztem a jelenlétét. – Ötvennyolc perc és tizenkilenc másodperc.

– Ami azt jelenti, hogy maradt egy percem és negyvenegy másodpercem – vágtam vissza. Megkerültem a fát, és közvetlenül előtte álltam meg. – Hogy vetted rá őket, hogy idő előtt kinyissák a kerteket?

Jameson vigyorogva megfordult, és elindult a kerti ösvény felé.

– Az legyen az én titkom.

Három lépéssel az ösvényen termett, leguggolt, és felvett valamit a földről. Még meg sem mutatta a kincset, amit talált, de én máris tudtam, hogy egy érme az.

Végiggörgette az ujjai között.

– Fej vagy írás, Örökösnő?

Kérdőn néztem rá, de szinte tudtam, hogy a pupillám kitágult, hogy a maga teljességében fogadhasson be mindent. Ezek voltunk mi. Jameson és én. A mi közös nyelvünk, a mi játékunk.

Fej vagy írás?

– Azt te rejtetted ott el – mutattam az érmére.

Egész gyűjteményem volt ilyenekből, legalább egy érme mindenhonnan, ahol valaha megfordultunk. És mindegyikhez emlékek kötődtek.

– Ugyan! – mormolta Jameson. – Mégis miért tennék ilyet?

„Ha fej, én csókollak meg téged – mondta nekem valaha. – Ha írás, te csókolsz meg engem. Akárhogy is, az akkor igazi lesz.”

Kivettem a kezéből az érmét, ő pedig hagyta. Nem mintha amúgy nem jártam volna sikerrel. Alaposan szemügyre vettem a kincset: a pereme bronzból volt, a közepe aranyból, ezt a vár képe díszítette. A hátoldalán valamilyen arany lény látszott, leginkább oroszlánra hasonlított.

Végiggörgettem az ujjaimon, ahogyan Jameson tette az előbb, egyikről a másikra, aztán a hüvelykujjam és a mutatóujjam közé szorítottam, majd a levegőbe pöccintettem. Elkaptam, és a tenyerembe zártam, végül felnéztem rá.

– Fej.

3. FEJEZET

Negyven perccel később már a tetőn voltunk. Bocsi, Alisa!

– Kívánhatnál valamit – jegyeztem meg Jamesonnak. Az ajkam feldagadt, és jólesően sajgott, pont úgy, ahogyan kell. Újra görgetni kezdtem az ujjaimon az érmét, és a vállam felett lepillantottam az alattunk elterülő kertekre. – Bőven akad odalent kút, amibe bedobhatod ezt.

Jameson nem is nézett le. Testét az enyémnek támasztotta, úgy feküdtünk a tetőn tökéletes egyensúlyban egymással és a környezetünkkel.

– Abban mi az élvezet? – kérdezte. – Semmi játék, semmi kihívás, csak… puff, tessék, itt van, amire vágytál.

Ez a kívánságoknak és magának az életnek egy rettenetesen hawthorne-os megközelítése volt. Jameson az elit fényben és pompában fürdő világában nőtt fel, és soha semmiben nem szenvedett hiányt. Ő a szülinapján nem gyertyákat fújt el a tortán, hanem kapott tízezer dollárt, hogy befektesse, egy kihívást, amit a következő évben teljesítenie kellett, és választania kellett egy képességet, amit tökélyre fejleszt. Utóbbihoz minden támogatást megkapott, abban nem volt határ, de az év elteltével kifogások sem lehettek.

Már azon voltam, hogy ejtem a témát, ám végül mégiscsak tovább feszegettem, elvégre Jameson szerette, ha nem hagyják nyugodni.

– Nem is tudod, mit kívánj. – A hangsúlyommal jeleztem, hogy ez nem kérdés vagy szemrehányás, csak kihívás.

– Talán tényleg nem. – Ahogy visszanézett rám, az semmi jóval nem kecsegtetett. – De tudnék mondani néhány lenyűgöző játékot, amit meg szeretnék nyerni.

Ez a kijelentés éppen annyira kihívó volt, mint a „fej vagy írás”. Én azonban még húzni akartam az időt. Csak egy picit, csak néhány pillanatig még. Elővettem hát a farzsebemből a képeslapot, amit ő küldött nekem. Kissé összegyűrődött és elkopott már.

De valódi volt, ellentétben a legtöbb ember kívánságaival és álmaival.

– Megkaptam a lapot – mondtam. – Nem írtál semmit a hátoldalára.

– Mennyi ideig próbáltál rájönni, van-e láthatatlan tinta rajta?

Tényleg semmi jóval nem kecsegtetett.

Válasz helyett visszakérdeztem.

– Milyen láthatatlan tintát használtál? – Attól, hogy nem sikerült felfednem, még ott lehetett az írás.

Jameson felkönyökölt, és felnézett a prágai várra.

– Mi van, ha csak akartam írni valamit, de végül meggondoltam magam, mert az unalmas, olyat már csinált más? – Fesztelenül, nagyon Jameson Hawthorne-osan megrántotta a vállát.

Egy másik Hawthorne évtizedeken keresztül küldözgetett ilyen képeslapokat az anyámnak. Az ő szerelmük eleve elrendelt, sorsszerű kapcsolat volt, de az is valódi.

Mint a gyűrődések ezen a lapon.

Mint Jameson és én.

– Ilyen alapon semmibe sem érdemes kezdeni. Nincs olyan, amit valaki ne próbált volna már ki.

Jameson pihenőévének a háromnegyede letelt, és én éreztem, ahogy napról napra egyre kevésbé fér a bőrébe. Elég régóta mozogtam már a Hawthorne-ok között ahhoz, hogy tudjam: a milliárdos Tobias Hawthorne valódi öröksége nem a rám hagyott vagyonában állt, hanem abban, amilyenekké az unokáit formálta. Ezek a nyomok láthatatlanok voltak ugyan, de kitörölhetetlenek.

Jameson Winchester Hawthorne-t éhessé tette. Ez a fiú mindent akart, szüksége volt valamire, és ahogy az egy Hawthorne-tól várható, ez a valami nem lehetett hétköznapi dolog.

Ahogyan Jameson sem lehetett hétköznapi ember.

– Ismerhetnél annyira, Örökösnő, hogy tudd: a „nincs olyan, amit valaki ne próbált volna már ki” mondatot én kihívásnak veszem. Vagy fogadásnak.

– Csak semmi fogadás! – vigyorogtam vissza rá.

– Szóval beszéltél Alisával, mi? – vonta fel a szemöldökét. – Szent Avery…?

Jameson legalább kilenc nyelven olvasott. Én legalábbis ennyiről tudtam. És szinte biztos, hogy pontosan értette, mit írnak róla az újságok, milyennek látja őt a világ.

– Ne szólíts így! – parancsoltam rá. – Nem vagyok szent.

Kisimított egy hajtincset az arcomból. Ujja hegye száműzött minden feszültséget az izmokból, amik felett elsiklott a homlokom és a halántékom körül.

– Úgy csinálsz, mintha semmiség lenne, amit az örökségeddel tettél – jegyezte meg. – Mintha a helyedben bárki ezt csinálta volna. De ez nem igaz. Én sem tettem volna, és Grayson sem. Egyikőnk sem. És úgy csinálsz, mintha nem lenne fantasztikus, amit az alapítvánnyal elérsz, vagy ha mégis, az a jó cél miatt van, nem miattad. Pedig amit te csinálsz, Avery, az… valami.

Hawthorne-értelemben vett valami, vagyis minden.

– Nem csak én csinálom – ellenkeztem határozottan. – Mindannyiunk munkája benne van. – Ő és a testvérei is az alapítványnak dolgoztak velem együtt. Bizonyos ügyeknek Jameson volt a szószólója, és többeket ő szervezett be, hogy részt vegyenek a döntéshozatalban.

– Mégis csak neked vannak ma tárgyalásaid.

Méltányosan, stratégiai terv szerint és a hatást szem előtt tartva eladományozni milliárdokat kemény munka. Fel sem merült bennem, hogy erre egyedül képes lennék, viszont nem voltam hajlandó mások vérének és verítékének árán a magasba emelkedni.

Ez az én történetem. És az én esélyem, hogy megváltoztassam a világot.

De most néhány percig még csak mi vagyunk, te meg én.

Megérintettem Jameson állát. Ezen a háztetőn, a bástya aljában, de a világ tetején úgy éreztem, mintha ketten maradtunk volna az egész univerzumban. Mintha Oren nem állt volna őrt alattunk, és Alisa nem várt volna ránk a kapun kívül. Mintha én csak Avery lettem volna, ő pedig csak Jameson, és ez elég is volt számunkra.

– Még van egy órám a tárgyalásig – jegyeztem meg.

Jameson adrenalintól fűtött mosolyára a veszélyes volt a legtalálóbb kifejezés.

– Ez esetben ajánlanék neked néhány formás sövényt, Herkules szobrát és egy fehér pávát.

Nem kellett visszanéznem a kertre ahhoz, hogy tudjam, még mindig zárva van. Továbbra is a miénk volt ez a varázslatos, időből kiszakított hely.

– Alisa azt is mondta, hogy most nincs kiskutya sem.

– A páva nem kiskutya – közölte erre angyali ártatlansággal, majd kérésként, meghívásként és kihívásként leheletfinoman végigsimított a számon az ajkával.

Igen. Jamesonnak mindig igen volt a válaszom.

A csók az egész testemet lángba borította. Teljesen elvesztem benne, és úgy éreztem, nem egy bástya, hanem valami sokkal monumentálisabb alatt állok. A világ hatalmas volt, mi aprók, ez pedig kettőnk között a mindenség.

– Örökösnő? – Az ajka lefelé vándorolt a nyakamon. – Csak hogy tudd… – Minden porcikámban őt éreztem. Körmöm finoman a tarkójába vájt. – Én soha… – suttogta rekedten – nem néznélek szentnek.

MÁSNAP REGGEL

Jameson nyaka és mellkasa is véres volt. Kellett egy kis idő, amíg felfogtam, hogy a vér nagyja már megszáradt, és újabb kisebb örökkévalóság, amíg megtaláltam a forrását: egy mély sebet a kulcscsontja mellett, a nyaka tövében.

Odaugrottam hozzá, és a kezemet a nyakára szorítottam. Ekkor láttam, hogy a seb mély része apró csak, de a kulcscsontja alatt és felett hosszabb, felületes vágások ágaznak le belőle.

Ki tette ezt veled? Nem jutottam szóhoz. Ilyen sebet pengével ejthet olyasvalaki, aki pontosan tudja, mit csinál.

Ez egy tőr nyoma? Megborzongtam, amikor elképzeltem, hogy valaki tőrt szorít Jameson nyakának, a verőerekhez ilyen közel. Torkomon akadt a szó. Gyengéden végighúztam az ujjam a seb felett, meredten néztem a finom patakokban lecsorgott vért a mellkasán. Akkor tűnt csak fel az inge.

Amikor eltűnt, Jameson inge végig be volt gombolva. Most hiányzott a négy felső gomb, és kilátszott a bőre.

– Jameson? – Soha életemben nem mondtam még ki szót ilyen zaklatottan.

– Tudom, Örökösnő. – A hangja kissé fáradtnak tűnt, de egy hetyke mosolyt azért sikerült az arcára varázsolnia. – Jól áll nekem a vér.

Jameson már csak Jameson maradt.

A szívverésem csillapodni kezdett. Már éppen megkérdeztem volna tőle, hol a fenében volt, és mi a fene történt vele, ám abban a pillanatban megéreztem, hogy…

Füstszag árad belőle.

Égés füstjének szaga.

Az inge pedig csupa korom.

4. FEJEZET

HÁROM NAPPAL KORÁBBAN

Az egész napos megfeszített munka végén egyetlen dolog járt csak a fejemben. Jobban mondva egyetlen személy. A várakozás pedig minden lépéssel egyre nőtt bennem az évszázados épületekkel körülvett szállodánk felé közeledve.

Átvágtam az előcsarnokon.

Be a liftbe.

Ki a liftből.

A királyi lakosztály az egész emeletet elfoglalta. A folyosón láttam Oren két beosztottját, a harmadik társuk az előcsarnokban őrködött. Amennyire tudtam, a biztonsági főnököm több embert nem is hozott magával Prágába.

Elvégre a rám leselkedő veszély szintje soha nem volt olyan alacsony, mint mostanában.

Ettől még Oren elém került a folyosón, ő nyitott be elsőként a lakosztályba, én pedig csak azután léphettem be, hogy meggyőződött a szalon és az abból nyíló helyiségek biztonságáról. Addig nem is tűnt fel, hogy a mögöttem becsapódó ajtó kívülről hétköznapinak tűnt ugyan, belülről viszont beleolvadt az aranyszínben pompázó falfestménnyel díszített falba. Ettől úgy tűnt, a szalonnak nincs sem bejárata, sem kijárata. A királyi lakosztály egy zárt világ volt.

A fehér márványpadlón egy olyan puhának tűnő, sötétvörös szőnyeg feküdt előttem, hogy képtelen voltam ellenállni a csábításnak: lerúgtam a cipőm, és mezítláb léptem rá. Két szék állt a közelben a falfestmény felé fordítva, közöttük pedig egy műalkotásnak is beillő márványasztal vagy talán inkább szobor, hiszen az elejét pompás faragványok díszítették. Alaposabban szemügyre véve felismertem bennük az érmén látott motívumokat. Az oroszlán és egy vár.

– Tiszta – jelentette Oren.

Ezek szerint végzett az egész lakosztály átvizsgálásával. Ami már csak egyetlen kérdést vetett fel…

– Hol van Jameson?

– Elárulhatnám – közölte a biztonsági főnököm –, de az az érzésem, hogy jobban örülne, ha nem tenném. – A füléhez emelt ujjával jelezte, hogy valaki éppen az adóvevőn jelez neki. – Alisa úton van felfelé – tájékoztatott.

Az ügyvédem valószínűleg arra kíváncsi, mi történt a mai utolsó megbeszélésen, amin nem tudott részt venni. Ami azt illeti, Jameson testvérét, Graysont is be kellene avatnom az összes eddigi tárgyalásom eredményébe, csak még nem akartam elővenni a telefonomat.

„Elárulhatnám – mondta az előbb Oren –, de az az érzésem, hogy jobban örülne, ha nem tenném.” Ez a kijelentés akár vészjóslónak is tűnhetett volna, viszont már tudtam, milyen az, amikor zord ábrázatú testőröm közel jár ahhoz, hogy esetleg elmosolyodjon.

A szalonból átsétáltam az étkezőbe. A nehéz kristálycsillár alatt megterített asztalon, az aranyszegélyes porcelánok mellett minden terítékhez egy-egy pezsgőspohár is tartozott. Ezek pedig tele voltak kristályokkal.

Többezernyi apró, gyémánthoz hasonló drágakő. Megkerültem az asztalt, és megtorpantam, amikor az egyik pohárból zöld csillanás ütötte meg a szemem. Zöld, mint Jameson szeme.

Óvatosan, de sietve kiöntöttem a kristályokat, és egy nagyobb drágakövet találtam közöttük.

Ez smaragd? Felemeltem, és a fény felé tartottam a körömnyi méretű követ. Ekkor pillantottam meg valamit a felszínén.

Egy nyilat.

Amikor megforgattam a követ, a nyíl is megmozdult. Ez nem egyszerű drágakő – ébredtem rá. Apró, finoman kidolgozott iránytűt tartottam az ujjaim között.

Egy pillanat sem kellett, hogy rájöjjek, ez az iránytű nem észak felé mutat.

Jameson! Éreztem, ahogy a szám mosolyra húzódik. Ezt a fajta mosolyt nem ismertem, mielőtt vele találkoztam. Az egész arcomat felderítette, és az egész testemet felvillanyozta.

A nyilat követve átmentem a nappaliba.

Itt újabb kristálycsillár és újabb süppedős vörös szőnyeg fogadott, az ablakból pedig lélegzetelállító kilátás tárult a folyóra. Egy másik, műremeknek is beillő márványasztalon pedig egy váza állt.

Megcsodáltam benne a virágokat. Öt fekete és hét vörös rózsa. Körbefordultam a szobában, ezt a szín- vagy számkombinációt kezdtem keresni, amíg rá nem ébredtem, hogy beleestem a Hawthorne-csapdába: túlbonyolítom a dolgokat.

A csokor közepébe dugtam a kezem. Győzelem! Egy henger alakú fémtárgyat tapintottam ki.

– Ugye nem akarom tudni? – kérdezte a másik szobában Orentől Alisa.

– Ugye ezt nem komolyan kérdezi? – válaszolta a férfi.

Egy zseblámpa. Kihúztam a virágok közül a tárgyat, és bekapcsoltam, majd fennhangon helyesbítettem.

– Nem, ez UV-lámpa.

Jameson nem nehezítette meg különösebben a dolgomat, ami azt jelentette, hogy nem is a kihívás a lényeg, hanem az izgalommal teli várakozás.

– Eloltanátok a villanyt? – szóltam a hátam mögé, és meg sem fordultam, hogy megnézzem, melyikük teljesítette a kérésemet.

Teljesen lefoglalt a titok, amit az UV-fény felfedett.

Nyilak jelentek meg a padlón. Ez annyira jellemző Jamesonra! Szemrebbenés nélkül hajlandó megrongálni a legpompásabb lakosztályt, amelyben valaha jártam.

– Elvégre láthatatlanul tette – dörmögtem az orrom alatt, miközben egyik szobából a másikba, majd a harmadikba, végül egy erkélyre követtem a nyilakat.

A nyomok egészen az erkély széléig – és ahhoz a lélegzetelállító kilátáshoz – vezettek, aztán visszakanyarodtak az épület irányába, és elindultak felfelé a házfalon.

A szálloda nem téglából, hanem kőből épült, ami rengeteg kapaszkodót nyújtott. Rengeteg lehetőséget.

Mezítláb mászni kezdtem.

– Határozottan emlékszem rá, hogy azt mondtam, kerüljük a háztetőket! – kiáltott utánam Alisa.

A mászás túlságosan lekötött ahhoz, hogy válaszoljak, ám Oren megtette helyettem.

– A veszélyszint alacsony. – Megpróbáltam elfojtani a mosolyomat, de csúfos kudarcot vallottam, amikor a biztonsági főnököm azzal folytatta: – Azt hiszem, a konyhában láttam egy pezsgősüveget, amit önnek szántak. Ráírták a nevét.

Ezt is Jameson intézte – gondoltam. Tökélyre fejlesztette annak módját, hogyan tudja elterelni Alisa figyelmét.

Mielőtt megkapaszkodtam a párkányban, még hallottam, amit az ügyvédem Oren alig leplezett jókedve láttán mond.

– Júdás!

Jót nevettem volna, ha nem tárul fel előttem abban a pillanatban a szálloda teteje. A vöröses narancssárga cserepek a leszálló nap színében pompáztak, középen pedig egy acélkupolából vékony torony meredt a magasba.

A kupola tetején, a toronyba kapaszkodva pedig ott állt Jameson Winchester Hawthorne.

Csak a tető nem túl meredek lejtése – vagy a kupola alatti szűk kőterasz – indokolhatta, hogy Oren alacsonynak érzékelte a veszély szintjét. De lehet, hogy egyszerűen tudta: Jameson és én általában talpra esünk.

Óvatosan felsétáltam a háztetőn a kőteraszhoz, amelynek lőréses párkánya úgy festett, mintha onnan valaha íjászok védték volna az épületet. A vízszintes terepre érve körbefordultam, hogy a teljes látképet befogadhassam.

Jameson néhány pillanat múlva leugrott mellém a kupola tetejéről.

– Megtaláltalak – jegyeztem meg halkan. – Ma már másodjára.

A szája kellemes, de kifejezetten ördögi mosolyra húzódott.

– Be kell vallanom, Örökösnő, hogy Prága egyre jobban a szívemhez nő.

Alaposan végigmértem, és észrevettem, hogy az izmai még álltában is megfeszülnek, mintha ugrásra készen várna, és még mindig a toronyba kapaszkodna.

– Meg merjem kérdezni, hogy mit csináltál egész nap? – érdeklődtem.

Abban biztos voltam, hogy nem itt töltötte az idejét, mert ezt a játékot megrendezni nem tarthatott tovább fél óránál. Az ösztöneim azt súgták, hogy történt valami, ami erre késztette, ami „játékos” hangulatba hozta.

– Mindenképpen kérdezd meg! – vigyorgott rám, és én kihallottam a szavai mögül, amit igazából mondani akart: „mindenképpen tudni szeretnéd, hogy mit csináltam egész nap”. Ugyanakkor abban is biztos voltam…

– Csak nem fogod elárulni.

Jameson elnézett a Moldva felé, aztán körbefordult, ahogyan én tettem az előbb, és végighordozta a tekintetét a látványon. A városon.

– Van egy titkom, Örökösnő.

A „Van egy titkom” a kedvenc közös játékunk volt anyámmal, azóta űztük, mióta az eszemet tudom. Egyikünk bejelentette, hogy van egy titka, a másiknak pedig találgatnia kellett, hogy mi az. Nekem soha nem sikerült kitalálnom anya legnagyobb titkait, azokra csak azután derült fény, hogy meghalt, én pedig a Hawthorne-ok világába csöppentem. Ő azonban szinte mindig kitalálta az enyémeket.

Merőn Jameson élénkzöld szemébe néztem.

– Megtudtál valamit – kezdtem találgatni. – Csináltál valamit, amit nem kellett volna. Találkoztál valakivel.

Teli szájjal rám vigyorgott, de a következő pillanatban már nyoma sem volt az arcán a mosolynak.

– Igen.

– Melyik igen?

Ártatlan, túlságosan is ártatlan arccal bámult.

– Hogy mentek a megbeszélések?

Szinte éreztem az ereiben lüktető adrenalint. Idefent, ebben a pillanatban valósággal megtelt élettel.

Egész biztos, hogy Jamesonnak volt egy titka.

– Eredményesen – válaszoltam a kérdésére, majd közelebb léptem hozzá. – Holnap viszont nincs egyetlen megbeszélésem sem.

– Sem holnapután, sem azután. – A hangja kissé mélyebb regiszterre váltott, és fátyolos lett. – Van kedved egy játékhoz?

Elvigyorodtam, de elég eszem és a Hawthorne-okkal kapcsolatos tapasztalatom volt már ahhoz, hogy óvatosan közelítsem meg a kérdést.

– Milyen játékhoz?

– Amilyet mi ketten szoktunk játszani. Egy szombat délelőtti Hawthorne-játékhoz, amiben egyik nyomról kell haladni a másikra.

Jameson tekintete a hátam mögé, a kőpárkányra villant. Megfordultam, és megpillantottam a két tárgyat. Az egyik ismerős volt, a másikat soha életemben nem láttam.

Egy tőr. Egy kulcs.

A tőr Jamesoné, réges-régen a milliárdos nagyapja egyik szombat reggeli rejtvénye során szerezte. A kulcs kovácsolt vasból készült, és nagyon réginek tűnt.

– Csak két tárgy? – Felvontam a szemöldököm.

Az ilyen rejtvényekben általában több szerepelt. Egy horog. Egy árcédula. Egy üvegbalerina. Egy tőr.

– Ilyet nem mondtam. – Jameson az arckifejezésemet másolva szintén felvonta a szemöldökét.

Volt idő, amikor engem sem tartott másnak, mint tárgynak a nagyapja egyik játszmájában. Ma már eszébe sem jutna, hogy ne játékosként tekintsen rám.

– Egy játék? – méregettem a tőrt és a kulcsot.

– Ami azt illeti, kettőre gondoltam. Egyet én tervezek, egyet te.

Két játék. Amilyet mi ketten szoktunk játszani.

– Még három napunk van Prágában – jegyeztem meg.

– Pontosan, Örökösnő! – Jó pókerarca volt, de nem elég jó ahhoz, hogy ne tudjak olvasni benne.

– Már meg is tervezted a sajátodat, igaz? – szegeztem neki a kérdést.

– Ez a város gyakorlatilag megtette helyettem. – A hangjában újra megjelent az a vibrálás, ami megsúgta, hogy Jameson nem simán csak játszik. Hogy történt valami.

Van egy titkom…

– Egy nap az én játszmámra – javasolta ez a vonzó, adrenalintól megrészegült, gyönyörű fiú. – Egy a tiédre. Mindegyikben legfeljebb öt nyom lehet. Aki gyorsabban végigjárja a kijelölt utat, az döntheti el, mivel töltsük az utolsó napunkat Prágában.

Jameson hangján pontosan hallatszott, hogy ő mit tervezett az utolsó napra… Fogalmam sem volt, mi ütött belé az utóbbi néhány órában, de szinte éreztem ennek utóízét a nyelvemen, éreztem a finom, csábító izgalmat, a belőle áradó energia lüktetését a saját ereimben.

Van egy titkod – gondoltam.

– Hát jó, Hawthorne! – bólintottam. – Kezdődjön a játék!

MÁSNAP REGGEL

Az ujjaim megálltak, mielőtt megérintettem volna a koromfoltot Jameson fehér ingén.

– Füstszagod van – állapítottam meg.

– Nem dohányzom, Örökösnő.

Jameson Hawthorne, a félrevezetés mestere.

– Nem dohányfüstre gondoltam – közöltem, bár ő ezt persze tudta.

Pont úgy, ahogyan én tudtam az arckifejezése láttán, hogy egyetlen szót sem árul majd el semmiféle tűzről, lángról vagy arról, milyen közel járt ahhoz, hogy ő maga is megégjen.

Mi történt? A szeméből próbáltam kiolvasni a választ, aztán a pillantásom lejjebb tévedt, a kulcscsontja mellett lévő sebre, ami a legalsó pontján mély volt, feljebb haladva viszont egyre felületesebb. Ki tette ezt veled?

Ahelyett, hogy faggatni kezdtem volna, végighúztam az ujjam a mellkasán lévő vércsíkokon, amelyeket mintha könnycseppekként legördülő, kövér vércseppek hagytak volna rajta. Amikor újra az arcára emeltem a tekintetem, zárkózottságot láttam rajta.

Jameson még mindig mosolygott, de minden ösztönöm azt súgta, hogy ez a mosoly hamis. „Jól áll nekem a vér” – viccelődött korábban.

– Ennyivel nem úszod meg. Ugye tudod, hogy még lesznek kérdéseim? – figyelmeztettem.

Finoman végigsimított az arcomon, mintha kettőnk közül én lennék a sérült.

– Ebben biztos voltam, Örökösnő.

Léptek zaja figyelmeztetett, hogy Oren közeledik. A biztonsági főnököm betoppant, és egy szívdobbanásnyi idő alatt felmérte a helyzetet.

Jamesont, a vért és engem.

– Nekem is vannak kérdéseim.

5. FEJEZET

KÉT NAPPAL KORÁBBAN

A második Prágában töltött napunk reggelén már kora hajnalban felébredtem. Jameson még mélyen aludt mellettem. „Egy nap az én játszmámra – javasolta előző este –, egy a tiédre.”

A hosszadalmas és tizennyolc éven aluliaknak nem ajánlott alkudozások során véglegesített szabályok szerint éjfélig volt időm a játéka végére érni. Csábítónak tűnt ugyan az ágyban maradni mellette, de tudtam, hogy biztosan nem volt könyörületes hozzám.

A játéka komoly kihívást jelent majd, és minden percre szükségem lesz.

Átfordultam, és Jameson felett az éjjeliszekrényen lévő tárgyakért nyúltam. A tőr. És a kulcs. Összezártam körülöttük az ujjaimat, ám ekkor Jameson ébredezni kezdett. A pillantásom egy ideig elidőzött a meztelen felsőtestén, a mellkasától a hasáig húzódó sebhelyen. Ennek a nyomnak minden egyes milliméterét jól ismertem.

Ahogyan azt is tudtam, hogy ha Jameson Winchester Hawthorne játszani kezd, akkor győzni akar.

– Jó reggelt, Örökösnő! – A szeme még csukva volt, de az ajka mosolyra húzódott.

A pillanat törtrésze alatt el kellett döntenem, hogy mellette maradok könyökölve, vagy keresek egy számomra stratégiailag előnyösebb testhelyzetet.

Az utóbbi mellett döntöttem, és mire kinyitotta a szemét, én már lovagló ülésben rajta voltam; egyik kezemmel megtámaszkodtam a mellkasán, a másikkal pedig a játékot elindító két tárgyat markoltam.

Mert megvolt az előnye annak, ha felülkerekedsz az ellenfélen, és leszorítod.

Jameson meg sem próbált felülni, csak kifejezetten csábító mosollyal nézett fel rám.

– Nem fogod elvonni a figyelmemet, Hawthorne!

– Soha nem tennék ilyet – közölte vigyorogva. – Még én sem vagyok ennyire gátlástalan.

– Én tudom, hogy így van – bólintottam. – Te vagy az, aki nem hiszi el ezt magadról.

Jameson a lelke mélyén meg volt győződve róla, hogy ő nem a jó fiú, nem a hős, aki nemes döntéseket hoz. Rosszabb pillanataiban úgy nézett rám, mintha meg lenne győződve, hogy jobbat érdemlek nála.

Nem hagyhattam, hogy ez is egy ilyen nap legyen.

Kényelmesen elhelyezkedtem rajta, a kulcsot letettem a kőkemény felsőtestére, és nekiláttam megvizsgálni a tőrt. Nem először tartottam a kezemben, és tudtam jól, hogy a markolata üreges, egy titkos rekesz rejlik benne.

Nem tartott sokáig megtalálni a kioldógombot.

Amint kinyílt a rekesz, megfordítottam a tőrt. Egy vékony papírtekercs hullott ki belőle, akár egy szerencsesütiből. Majdnem legurultam Jamesonról, hogy elolvassam, de aztán meggondoltam magam, és inkább a kulcs mellett, a hasán simítottam ki a fecnit.

A lapon egy vers állt Jameson kusza kézírásával. Egy nyom.

– Az is egy lépésnek számít, hogy ezt megtaláltam? – kérdeztem, mert előző este abban egyeztünk meg, hogy a játékaink legfeljebb öt állomásból állhatnak.

A tarkóján összekulcsolta az ujjait, mintha a világon semmi gondja nem lenne.

– Mit gondolsz?

Azt gondolom, hogy ha nem mászom le rólad gyorsan, akkor ma már nem hagyom el ezt a szobát.

Legurultam hát róla, felültem az ágy szélén, és letettem a lábam egy újabb puha, süppedős szőnyegre.

– Azt gondolom – mondtam lassan –, hogy ez az akadálypályám első állomása.

Először csak átfutottam a szörnyen szürrealistának tűnő verset, majd a végére érve alaposabban, sorról sorra áttanulmányoztam.

Szent lopás! Sápolt nesz

kezén nézek

le, fel.

Tavasz lehel szavat

1561. január 22-én

negyed tizenegy után

száztizenegy másodperccel.

Az ablakhoz mentem, elhúztam a nehéz függönyöket, és kinéztem a Moldva folyóra és mögötte a városra.

Hallottam, ahogy a hátam mögött Jameson kikászálódik az ágyból, és mögém lép.

– Min gondolkodsz? – kérdezte, de nem arra volt kíváncsi, hogy mi jár a fejemben, hanem hogy mit kezdek a nyommal, amit tőle kaptam. Próbára akart tenni.

Újra elolvastam a versét. Tudtam, hogy ez a játék Prágáról szól, hiszen Jameson azt mondta, gyakorlatilag a város tervezte meg helyette. Ennek tudatában pedig volt egy szó, ami kirítt a többi közül. Persze előfordulhat, hogy teljes gőzzel indulok a rossz irányba, de egy Hawthorne-játékban néha hallgatni kell a megérzésekre.

Egy pillanatig még néztem a Moldvát, amíg megszületett bennem az elhatározás, aztán visszafordultam Jamesonhoz, hogy válaszoljak a kérdésére.

Hogy min gondolkodom? A rejtvényének melyik részével akarom kezdeni? Azzal, amelyikről már hallottam valamit korábban.

A szemébe néztem, és a kihívást elfogadva közöltem:

– A tavaszon gondolkodom.

6. FEJEZET

A prágai tavasz kifejezést már hallottam korábban, és egy internetes keresés után bőven találtam is történelmi beszámolókat a „Prága” és „tavasz” szavakra. A dátum nem illett ugyan a versben szereplő évhez, hónaphoz vagy naphoz, de elég Hawthorne-játékot játszottam már ahhoz, hogy tudjam, a rejtvényekben található, dátumnak tűnő számok sokszor egyáltalán nem azok, hanem bármilyen számkódok lehetnek. A prágai tavasz nem 1561-ben történt ugyan, de illeszkedett a vers másik sorához: „Tavasz lehel szavat.”

Visszatértem a papírfecnihez. Ha a kezdeti megérzésem helyes volt, és valóban ezen a nyomon kellett elindulnom, akkor a szöveg többi részlete is értelmet nyer majd, amint közelebb kerülök a megoldáshoz.

Földrajzilag is közelebb.

Ha valóban Prága ihlette a rejtvényt, ahogyan Jameson állította, akkor azt biztos nem a hotelszobából fogom megoldani, hanem odakint kell keresgélnem.

A száz torony városában. Az arany városban. Prágában. A gondolataim egyre gyorsabban kavarogtak. A telefonomon szűkítettem a keresést, az eddigieket kiegészítve az „emlékmű” és „szobor” kifejezésekkel.

Nem kellett különösebben sokat kutakodnom, hogy találjak is a térképen hat helyszínt.

– Így hát útnak indult sietve – kommentálta dünnyögve, de egyértelmű elégedettséggel a hangjában Jameson.

Az első három helyszínen semmit nem találtam. A negyediken egy vércsevörös kendős, idős hölgy szóba elegyedett velem. Elmeséltem, hogy a prágai tavasz emlékhelyeit keresem fel sorra, csak azt nem tudom pontosan, hogy melyiket kell megtalálnom.

Ő tetőtől talpig végigmért, meg sem próbálta leplezni az érdeklődését, aztán elmosolyodott, és búcsúzóul odavetett egy tanácsot:

– Lehet, hogy a kommunizmus áldozatainak emléktáblái közül kell megkeresned valamelyiket.

– Emléktáblák? – kérdeztem vissza.

– Tele van velük a város. Könnyű megtalálni, csak tudni kell, mit keresel.

Tele van velük a város? Már két órája mászkáltam összevissza, és utcáról utcára, házról házra egyre jobban beleszerettem ugyan Prágába, de a játékban egyáltalán nem jutottam előre.

– Hány ilyen emléktábla van?

Az idős nő visszafordult felém.

– Ezer – közölte. – Vagy annál is több.

A hölgynek igaza volt. Amint figyelni kezdtem, tényleg lépten-nyomon találtam emléktáblákat. A legtöbb nem volt nagy, bronzból vagy kőből készült. Némelyiken nevek álltak, némelyik ismeretlen áldozatoknak állított emléket. Egyvalamit azonban gyorsan megértettem: ha nem sikerül leszűkítenem a kört, ezzel semmire sem megyek.

Visszatértem hát a kiindulóponthoz, a vers szavaihoz.

Szent lopás! Sápolt nesz

kezén nézek

le, fel.

Tavasz lehel szavat

1561. január 22-én

negyed tizenegy után

száztizenegy másodperccel.

Ezúttal az egyetlen konkrét számmal kezdtem foglalkozni. Ha az 1561 nem évszámot jelölt, akkor talán egy címet. De az túl egyértelmű lett volna, nem?

Inkább a vers elejére ugrottam.

„Szent lopás!”

Felnéztem a papírról. Az utcán addigra már jó nagy lett a nyüzsgés. Áttörtettem a tömegen egy árushoz, vásároltam tőle egy péksüteményt, és úgy döntöttem, újra szerencsét próbálok, hátha útba igazít.

– Egy rejtvényt próbálok megfejteni. Van esetleg a környéken valami, amire jellemző lehet a „szent lopás” kifejezés? Mond ez önnek valamit?

Annyira jellegzetesnek tűnt, hogy egy próbát megért.

– Szent lopás? – kérdezett vissza, miközben átadta a péksütimet.

– Igen – bólintottam. – Pontosan ezekkel a szavakkal.

Nem kérdezte, milyen rejtvényről van szó, mert közben a következő vevőhöz fordult. Már kezdtem azt hinni, hogy megfeledkezett rólam, amikor visszanézett rám.

– Ha abban a rejtvényben szent helyekről meg tolvajokról esik szó, akkor arra indulj! – mutatott egy távoli torony felé. – Keresd a kart!

7. FEJEZET

A Szent Jeromos-templom a barokk építészet egy lélegzetelállító mesterműve volt. Amint beléptem a kapun, úgy éreztem, mintha egy másik világba csöppentem volna. És amikor felnéztem, megpillantottam… a kart.

Egy tolvaj karját. A kelleténél sokkal hosszabb ideig bámultam a plafon közelében, egy póznán lógó valódi, mumifikálódott emberi kart.

Erőt vettem magamon, hogy ne látsszon, mennyire beleborzongtam a látványba, és inkább a templom többi részét kezdtem vizsgálgatni.

Szent lopás! Sápolt nesz

kezén nézek

le, fel.

Ez vajon azt jelentette, hogy olyasmit keresek, ami alacsonyan és a magasban is megtalálható? Vagy itt kell a prágai tavasz emlékét megtalálnom?

– Gondoltam, hogy itt lyukadsz ki.

Jameson! A hang irányába fordultam. Zöld szeme rám szegeződött, mint egy reflektor. Mintha arra teremtették volna, hogy mindenhol megtaláljon.

– Ez sajnos hideg, Örökösnő.

Ennél több iránymutatást nem is várhattam tőle. Így adta tudtomra, hogy menet közben valahol tévútra tévedtem, rossz nyomon járok. Ő meg csak vigyorgott.

– Neked véged, Hawthorne!

Jameson hátrált egy lépést.

– Kapj el, ha tudsz, Örökösnő!

Azzal nekiiramodott, és mielőtt észbe kaphattam volna, már kint is volt a templomból.

A nyomába eredtem, ki az épületből, át az utcai tömegen, befordultam egy sarkon, és…

Semmi.

Az égvilágon semmit nem találtam ott. Se emléktáblát, se címet, amelyben az 1561 szerepelt volna, de még Jamesont sem.

Megtorpantam. Hová tűntél, Hawthorne?

Felpillantottam, mert arra számítottam, hogy kiszúrom őt a sikátor egyik házfalán mászni, de ott sem volt. Sőt még kapaszkodó sem akadt, ahol felhúzhatta volna magát.

A közelben egyetlen lehetséges búvóhelyet sem láttam.

Hol lehetsz? Visszasiettem a sikátor bejáratához, hátha valamit elnéztem, és valójában nem is erre jött. De semmi. Jamesonnak teljesen nyoma veszett.

„Kapj el, ha tudsz!” Ezt mondta, és fogadni mertem volna, hogy akkor már pontosan tudta, nem fogom elkapni. Megvolt a terve, de most nem értem rá ezen gondolkodni, mert az tévútra vezetett volna.

A rejtély várhat.

Inkább a feladatra koncentráltam, és arra, amit Jameson mondott, amikor a templomban megtalált. „Ez sajnos hideg, Örökösnő.”

Így adta tudtomra, hogy rossz nyomon járok. Az emlékművekkel, a tolvaj karjával, a prágai tavasszal? Az egésszel vagy csak részben?

A gondolataimba mélyedve, a saját világomba zárkózva majdnem egy percig álltam ott. Oren, aki lecövekelt a sikátor bejáratánál, egyetlen szót sem szólt. Tisztában volt vele, hogy jobb, ha nem zavar meg, miközben összpontosítok.

Tapasztalatból tudtam, hogy amikor – átvitt vagy szó szerinti értelemben – zsákutcába jutok egy ilyen rejtvényben, a legjobb megoldás, ha visszamegyek a kiindulóponthoz, és minden addigi döntésemet megkérdőjelezve elölről kezdem az egészet.

Visszatértem hát a templomhoz, de ezúttal nem mentem be. Szememet lehunyva felidéztem az első internetes keresést, amely a prágai tavasz leveréséhez vezetett el. Ám nem az 1968-as volt az egyetlen levert felkelés a városban. Volt egy 1419-ben és 1618-ban is, mindkét alkalommal hatalmasokat hajigáltak ki az ablakon, és 1945-ben szintén felkelés tört ki. Mind a háromnak megtaláltam az emlékművét a térképen.

Dél körül érkeztem a Károly hídhoz. Ez Prága egyik legjellegzetesebb pontja, és most is tele volt turistákkal. A régi kőépítmény mindkét végén egy-egy torony állt, az egyikbe vésett felirat az 1618-ban kirobbant felkeléssel kezdődött harmincéves háború végét jelentő prágai csatára emlékezett.

Erre pont akkor bukkantam rá, amikor Jameson rám talált.

Eltöprengtem, hogy végig követett-e, és újra eszembe jutott, vajon hogyan rázott le egyáltalán.

„Kapj el, ha tudsz, Örökösnő!” Kivertem a fejemből az emléket, hogy inkább arra összpontosíthassak, ezúttal mivel próbálja majd elterelni a figyelmemet.

Jameson megállt mellettem, a teste az enyémhez simult. A torony falába vésett felirat felé biccentett, és lefordította nekem:

– „Itt állj meg, utazó, és légy boldog! De ha nem állsz meg önszántadból…” A többit már magad is ki tudod találni – közölte önelégült mosollyal. – A lényeg, hogy a jók itt állították meg a gonoszokat. Győzelem! Hurrá!

Összevontam a szemöldökömet.

– Hurrá?

Jameson a kőfalnak vetette a hátát.

– Amúgy jelzem, Örökösnő, hogy melegszik.

Én viszont egyáltalán nem bíztam meg benne.

– Amúgy jelzem, hogy ismerem ezt a mosolyt – figyelmeztettem.

Ez a mosoly ugyanis azt jelentette: „Én fogok nyerni.” És hogy: „Nem látod, ami az orrod előtt van.” Továbbá: „Látod, milyen okos vagyok?”

És igen, okos volt.

De én is.

– A tavasz szó a versben – kezdtem, és közben az arcát fürkésztem, olvastam a gondolataiban, ahogyan egyedül én tudok – csak figyelemelterelés volt.

Egy kifejezetten hawthorne-os figyelemelterelés egy városban, ami telis-tele van forradalmak emlékműveivel.

Elővettem a telefonomat, és ezúttal másfelé kezdtem keresgélni. Kizárólag a dátumból indultam ki.

1561. január 22.

A találatok között újra meg újra felbukkant egy név: Francis Bacon. A jelek szerint az empirizmus atyja ezen a napon született.

Felpillantottam Jamesonra, aki várakozással teli tekintettel nézett vissza rám.

Összevontam a szemöldököm, és visszatértem a telefonomhoz. Rákerestem arra, hogy „Francis Bacon Prága”. Gyorsan kiderült, hogy élt egy ugyanilyen nevű ír festő is, és egy prágai galéria nemrég éppen az ő festményeinek egy jelentős gyűjteményét bocsátotta árverésre.

A galériához vezető út visszavitt az óvárosba. Nem is fordultam rossz irányba olyan sokszor a sikátorok labirintusában, mire odaértem.

Amint beléptem, a kifejezetten drága öltönyös dolgozó megvető pillantást vetett rám. Olyat, amivel egyértelműen jelezte, hogy egy hozzám hasonló farmeres és kopott pólós tinédzsernek semmi keresnivalója egy ilyen elegáns helyen.