Budapest, 2024

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Samantha Shannon: The Mime Order

First published in Great Britain 2015

This author’s preferred text edition published 2024

Copyright © Samantha Shannon-Jones, 2015, 2024

Illustrations © Emily Faccini, 2015, 2024

All rights reserved.

Borító © David Mann, Carmen R. Balit

Borítóillusztráció © Ivan Belikov

Hungarian translation © Bottka Sándor Mátyás, 2024

© Next21 Kiadó, 2024

ISBN 978 615 6821 08 9

A tollal – és anélkül – harcolóknak

A szerző előszava az új, átdolgozott kiadáshoz

A Mímes Rend első kiadása 2015-ben jelent meg.

A tizedik évfordulóra jelentősen átdolgoztam a regényt, ezt tartja most kezében az olvasó. Cselekménye nagyjából igazodik a korábbi változatéhoz, de a szöveget az évek tapasztalatai alapján újraírtam.

Remélem, hogy éppen annyira élvezni fogják majd a sorozatot, mint amennyire én szerettem dolgozni rajta az elmúlt évtizedben.

Samantha Shannon

2024. február 14.

Ezer isten-formáju báb

Súg-búg a szinpadon,

S ling-leng idébb-odább,

Jő, s puszta bábként megy vakon,

Amint formátlan odafönt

Nagy erők mozgatják a színt…

edgar allan poe1

Tartalom

Az I/4. szektor térképe

Az I/5. szektor térképe

A II/4. szektor térképe

Az Abnormális Unió 2059-ben

ELSŐ RÉSZ – A MAGÁNYOS PECSÉT

1. Árulók kapuja

2. Hosszú történet

3. Öt maradt

4. Grub Street

5. Körözés

6. Seven Dials

7. Jobbkéz

8. Devil’s Acre

9. A vérmocskos alkirály

MÁSODIK RÉSZ – A BŰNÖZÉS MELEGÁGYA

Közjáték

10. Forradalmi reggeli

11. Városi legenda

12. A Csomópont

13. A tolvaj

14. Semleges terep

15. A Miniszter Macskája

16. Veszélyes tudás

17. Ponyvaregény

18. A Régi Lant

19. Ciuleandra

HARMADIK RÉSZ – GRÁNÁTALMA

Közjáték

20. Nyomdahibák

21. Szimbiózis

22. Highgate

23. A viaszpecsét

24. Titkok birodalma

25. A Rózsakör

26. Haláltánc

27. A szürkepiac

28. Közös barát

Szószedet

A látók hét rendje

ELSŐ RÉSZ
A MAGÁNYOS PECSÉT

Visszatértem hát az aljasság és kicsapongás színhelyére,
és máris tapasztalom, hogy erkölcsöm romlásnak indul.

Jane Austen2

1. ÁRULÓK KAPUJA

Egy történet ritkán kezdődik az elején. Ebbe én a vég kezdetén csöppentem bele, hiszen a Scion és a refaiták története kétszáz évvel születésem előtt kezdődött, és a refaiták számára egy emberöltő olyan röpke, akár egy szívdobbanás.

Vannak forradalmak, melyek egy nap alatt váltják meg a világot. Mások egy évtized vagy egy évszázad alatt érnek be, és vannak, amelyek soha nem bontakoznak ki. Az én forradalmam egy pillanattal és egy döntéssel kezdődött. Egy titkos városban, a két világ határán nyíló virággal.

Most majd kiderül, hogyan végződik.

Üdv újra a Scionban!

2059. szeptember 2.

A vonat tíz kocsija mind egy-egy kis guruló szalon volt: vörös szőnyegek borították, rózsafa bútorok díszítették, minden ülés süppedős kárpitján a horgony, Scion aranyszínnel hímzett jele ragyogott. A rejtett hangszórókból halk klasszikus zene áradt.

Jaxon Hall, az I/4. szektor mímesura, a londoni látóbandám vezére a kocsink végében ült, két kezét a pálcája gombján nyugtatta, és meredten nézett maga elé. A folyosó túlsó végében Nick Nygård, a legjobb barátom a plafonról lógó fémkapaszkodót markolta. Hat hónapja nem láttam, arca most szinte egy régi emléknek tűnt. Danica nem messze tőle egy asztalra dőlve pihent, Nadine és Zeke egy másik kocsiban utaztak, bandánk utolsó tagja, Eliza pedig Londonban maradt.

Én távolabb ültem tőlük, és a mögöttünk semmibe vesző alagutat bámultam. Az alkaromon friss égésnyom éktelenkedett, ahol Danica hatástalanította a nyomkövetőt, amit a Scion ültetett be a bőröm alá.

Az éjszaka eseményei szinte hallucinációnak tűntek. Nagymesterrel valahogyan sikerült megvalósítani merész szökési tervünket. Ő készített fel engem a bicentenáriumra, segített fejleszteni a képességemet csak azért, hogy megálljam a helyem Nashira Sargasszal szemben. Csak így sikerült túlélnem, hogy a fejedelem megpróbált kivégezni a Scion küldöttjei szeme láttára. Együtt belerondítottunk a nagyszabású ünnepségbe. Amikor leléptem, Oxford lángokban állt, ő pedig ott maradt.

„Fuss, kicsi álmodó!”

Kettőnk között még ott feszült az aranyfonál, ami összekötötte a lelkét az enyémmel. Megrántottam, de nem jött válasz a kötelék másik végéről. Igyekeztem nem belegondolni abba, hogy ez mit jelent.

Nagymester tudott vigyázni magára, egyelőre a vonat utasairól kellett gondoskodnom. A fejem majd kettéhasadt, még a scimorfium, amit Nicktől kaptam, sem tudta csillapítani a fájdalmat, de nem volt időm pihenni. Ez az éjjel még nem ért véget.

A Scion a vonat végállomásán már várta a küldötteket. Mi, a szerelvény valódi utasai pedig mind egy olyan történelmi titkot őriztünk, amely az egész birodalmat romba dönthette. Ha nem sikerül megszöknünk, a Scion azonnal visszaküld minket a börtönbe – már ha nem lőnek agyon ott helyben.

Felálltam.

– Meg kell számolnunk, hányan vagyunk. Nick, odafelé hol szálltatok fel a vonatra?

– A Whitehallnál – válaszolta. – Van egy állomás közvetlenül az arkhón alatt. – Az értetlenségemet látva megrázta a fejét. – Majd később elmesélem.

– És most mit csinálunk?

Nick végignézett a szerelvényen. A símaszkját azóta visszahúzta a fejére, de még így is láttam rajta, mennyire tanácstalan.

– Őszintén szólva, nem tudom – mondta. – Volt egy menekülési útvonalunk, de ilyen sok emberrel…

Jaxon látványosan tudomást sem vett rólam. Én is igyekeztem kerülni, hogy rá kelljen néznem. Az ő eredeti terve szerint hatan gond nélkül kijutottunk volna Oxfordból. Azzal, hogy mindenáron magammal akartam hozni a többi rabot is, jelentősen csökkentettem a túlélési esélyeinket. Én akkor sem voltam hajlandó emiatt rosszul érezni magamat.

– Biztos, hogy van másik kijárat is! – Nick nagy levegőt vett. – Dani, van ötleted?

Danica egy kendőt szorított a homlokára, mert az egyik ébernek sikerült fejbe vernie puskatussal.

– Ez a vonal Londonban elágazik. Az egyik vonalának két állomása van, az első Whitehallban, azon pedig nem utazhatunk át – jelentette ki. – A vonal másik ágán van egy másik állomás.

– Ott megszökhetünk! – lelkesedtem. – Hol van?

– A londoni Towerben.

Eddig sem tűntek rózsásnak az esélyeink, de ez sokkal rémisztőbb volt, mint gondoltam.

– Dani – fordultam hozzá –, biztos vagy benne, hogy máshol nem tudunk kijutni ebből az alagútból?

– Mi a Banqueting House-ban terveztünk feljutni a felszínre – válaszolta –, de az a Whitehall állomáson túl van. Hatan még eljuthattunk volna odáig, de egy ekkora csoport túl lassan halad és túl feltűnő. – A lány elgondolkozott. – Esetleg manuálisan át tudnék váltani a másik szárnyvonalra. Egy ilyen régi sínen biztosan van kézi váltókapcsoló is.

– A Scionnak nem tűnne fel, hogy másfelé megyünk?

– Fogalmam sincs. Mérnök vagyok, nem bűnelhárító – csattant fel. – De ha még az állomás előtt megállítjuk a szerelvényt, és gyalog tesszük meg az út hátralevő részét, akkor eltarthat egy darabig, amíg a Scion megtalálja. Minél tovább húzzuk az időt, annál jobb.

– Akkor a Towerbe megyünk – vette át a szót Nick. – Csak annyit mondj nekem, Dani, hogy szerinted nem lehetetlen onnan kijutni.

A lány elgondolkodott. Szeme körül egyre sötétebben virított a zúzódás.

– Nem – határozott végül. – Nem lehetetlen.

Elindultam a másik kocsi felé.

– Szólok a többieknek.

– Keress valamit, amit meggyújthatunk – szólt utánam Danica. – Ha nem tudom megállítani a vonatot, be kell kapcsolnunk a füstjelzőt.

Hagytam, hogy a többiek előkészüljenek. Amikor megálltam mellette, Jaxon elfordította a fejét.

– Jaxon – szólítottam meg. – Van nálad öngyújtó?

– Nincs – vágta rá sértődötten.

– Hát jó. – Biztos voltam benne, hogy van öngyújtója.

Átmentem a tolóajtón a következő kocsiba, ahol Nadine és Zeke egymásnak támaszkodva szundítottak. Az amögé kapcsolt kocsiból kimerült arcok fordultak felém. Eddig még élt bennem a remény, hogy Juliannek is sikerült feljutnia a vonatra, de nyomát sem láttam. Ha az éjszakát túl is éli a többi harlekinnel együtt, másnap Nashira egész biztosan elvágja a torkukat. Persze, ahogy most álltak a dolgok, addigra már mi is rég halottak leszünk.

– Hová megyünk, Paige? – kérdezte Lotte, aki az előadás után még mindig véres jelmezét hordta. – Úgy értem, Londonban merre?

– Erről akartam veletek beszélni – válaszoltam. – Ébren volt közületek valaki, amikor vonatra tettek Oxford felé?

– Én igen – jelentkezett egy sebhelyes arcú augurlány. – Akkoriban rendszeresen szívtam királyt, ezért a flux nem nagyon hatott rám.

– Szóval tényleg van egy vasútállomás a Towerben?

– Van. – Felvonta a szemöldökét. – De mi nem oda megyünk, igaz?

Még beszélt, amikor a vonat lassítani kezdett. Ezek szerint Danica felfigyelt előttünk a váltóra.

– Nincs más választásunk – közöltem. – Vagy oda, vagy Whitehallba megyünk, ott viszont a Scion már várja a vonaton érkezőket.

Felix nagyot nyelt.

– A jó hír az – folytattam –, hogy elvágtuk az egyetlen kommunikációs csatornájukat Oxforddal. Ha kitart a szerencsénk, akkor a zavarodottságban éppen elég időnk marad arra, hogy megmeneküljünk.

– Mind meghalunk – szólalt meg Charles rekedten. – A Tower tele van jól képzett éberekkel.

– De nem tudják, hogy jövünk. Ez pedig azt jelenti, hogy egy ideig észrevétlenül mozoghatunk.

– Sikerülni fog. – Az egyik harlekin felállt. – Paige, mondd, hogy mit csináljunk!

– Induljatok a vonat végébe! Ott találkozunk.

Míg felsegítették egymást és elindultak, én megszámoltam őket. Rajtam és a bandán kívül hatvanegyen voltak. Némelyikük valószínűleg alig emlékszik már a citadellára, vagy arra, milyen az élet Oxfordon kívül. Évek óta nem csináltak mást, mint rettegésből szolgálták a refaitákat. Én meg pont most hagytam ott a bandámat, és ezzel eldobtam minden lehetőséget arra, hogy új életet biztosítsak nekik Londonban.

Most hiába mentem volna könyörögni Jaxonhoz, ő nem bocsájtotta volna meg azt, hogy megsértettem, és hogy a parancsát megtagadva nem voltam hajlandó hátrahagyni a többi rabot. Visszagondolva talán nem kellett volna a képébe ordítanom, hogy baszódjon meg.

Elfojtottam ezeket a kétségeket, és leültem Michael Wren mellé, aki a többiektől távolabb kuporgott.

– Helló! – Megérintettem a vállát. A szeme felpuffadt, arca könnytől ázott. – Jól vagy, Michael?

Bólintott.

– Minden rendben lesz – vigasztaltam. – Tudod, hogy Nagymester azt akarta, hogy velem gyere.

Erre is bólintott. Michael nem volt teljesen néma, de csak ritkán használt szavakat.

– Nem kell visszamenned a szüleidhez, ne félj! Megpróbálok keresni neked egy helyet, ahol meghúzhatod magad. – Elfordítottam a fejem. – Már ha élve megússzuk.

Michael a ruhája ujjával letörölte az arcát.

– Bárcsak Gail és Fazal is jöttek volna – jegyeztem meg halkan. – Persze azt is megértem, ha ennyi idő után féltek otthagyni azt, amit már ismernek.

– Liss – suttogta Michael, és megfogta a kezemet.

Fogcsikorgatva megszorítottam az ujját. Liss azt akarta volna, hogy annyi embert megmentsek, ahányat csak tudok. És most pontosan miattuk nem merülhettem el a gyászban.

– Nagymester tartott egy öngyújtót az Alapítók tornyában – mondtam a lehető legnyugodtabb hangon. – Nem adta oda neked véletlenül a gyújtogatáshoz?

Ő a szürke tunikájának zsebéből előhúzott és a kezembe nyomott egy gravírozott, ezüstszínű öngyújtót.

– Köszönöm!

Volt még egy látó, aki a többiektől távol, magányosan ült. Ivy, a tenyérjós. Zsebre vágtam az öngyújtót, és átültem vele szembe.

– Ivy?

Alig észrevehetően bólintott.

– Azt tudod, hogy kórházba nem vihetünk – mondtam. – De a barátom orvos, ő segíthet rajtad.

A lány egy szóval sem válaszolt. Thuban Sargas sokáig és könyörtelenül kínozta, mert gyanította, hogy korábban a szindikátus tagja volt. Kis idő múlva újra megszólítottam.

– Van bandád?

Felpillantott rám.

– Tessék?

– Amikor megszöktél a Corpusból, feltörtél egy ajtót. A szindikátus tagja voltál?

– Nem. – A hangja megtörten és üresen csengett. – Vagyis nem igazán. Én utcagyerek voltam.

– Ahhoz most már túl idős vagy.

– Időnként kaptam egy-egy melót a szindikátustól.

Összefűztem az ujjaimat az asztalon. A körmeim alatt összegyűlt kosz félhold alakban feketéllett. Semmi másra nem vágytam, mint meleg és biztonságos otthont nyújtani Ivynak. Csakhogy Jaxon még akkor sem tűrte, hogy idegenek tegyék be a lábukat a Menedékbe, amikor még neki dolgoztam. Mégis muszáj volt valahogy helyet találnom mindenkinek akár a szindikátusban, akár egy menhelyen.

– Nincsen senki Londonban, akiben megbízol? – kérdeztem. – Egy barát vagy régi ismerős?

Ivy a karjába vájta a körmét. Hosszú hallgatás után szólalt csak meg.

– Agatha Lamb. Egy ékszerészbutikja van a Camden Marketen.

– Mi a bolt neve?

– Camdeni Medalion. – Vér szivárgott az alsó ajkából. – Jó ideje nem találkoztam már vele, de azt hiszem, ő segítene talpra állni.

– Elküldök oda valakit veled a többiek közül. Senkit nem hagyunk magára. – Végignéztem a testét borító zúzódásokon. – Annyira sajnálom, hogy nem hoztunk ki korábban a Corpusból.

– Esélyetek se lett volna rá – válaszolta. – Thuban soha nem eresztett volna el.

Tekintete az ablakon át a távolba révedt.

Nagymester és szövetségesei Oxfordban maradtak harcolni. Nagyon reméltem, hogy egyikük megöli Thubant, mielőtt a refaita bosszúvágytól hajtva a nyomunkba eredne.

A vonat újra elindult. Elvezettem Ivyt a többiekhez az utolsó kocsiba, ahol a bandám már fegyverkezni kezdett.

– Az a Fehér Béklyózó – suttogta valaki.

Jaxon idegesítően némán állt a kocsi oldalában, és a sétapálcáját szorongatta.

– Az előbb azért állítottam meg a vonatot, hogy átkapcsoljam előtte a váltót – magyarázta Danica. – De beindíthattam valami védelmi mechanizmust, mert a rendszer kizárt az irányítópultból.

Előkaptam az öngyújtót.

– Csak mondd, mikor!

Danica az óráját figyelte, és amikor intett nekem, meggyújtottam a lángot. Mielőtt azonban nekieshettem volna vele az ülés kárpitjának, Michael megkopogtatta a vállam, és felém nyújtotta a szürke tunikáját. Ezekben az egyenruhákban tényleg túl feltűnőek lettünk volna. Letettem a tunikát az ülésre, és meggyújtottam. A többi túlélő is szótlanul levetette a felsőruházatát, és a tűz nemsokára bele is kapott a ruhahalomba.

– Vészhelyzet! – harsant fel Scarlet Burnish hangja. – Tüzet észleltünk a hátsó vasúti kocsiban. – A vonat hangos csikorgással fékezett. – Kérem, fáradjanak a legközelebbi kijárathoz, és óvatosan szálljanak le. Egy életmentő csapat már úton van önök felé.

– Valószínűleg gyalog jönnek – kiabálta túl Danica a menekültek riadt morajlását. – Kétlem, hogy a Scion készenlétben tartana egy másik vonatot.

– Akkor még van időnk – válaszoltam. – Tűnjünk innen!

Nick kinyitotta a vonat hátsó ajtaját, amely egy korláttal elzárt, szűk kocsielőtérre vezetett.

– Kérem a lámpát! – szóltam Zeke-nek. Amikor megkaptam, fényét a vágányra irányítottam. – Oké, elférünk a sínek mellett. Mindenki, leszállás!

A platóról óvatosan, a harmadik sínt kerülve leugrottam a kőzúzalékra. Zeke fentről segítette le a menekülőket.

– Paige! – Jos odaszaladt hozzám. – A többiekkel mi lesz? Például Juliannel?

– Nem tudom – válaszoltam neki.

– De Nagymester megvédi őket, igaz?

– Biztos vagyok benne, hogy megpróbálja.

Jos bólintott, de könny szökött a szemébe. Julian és Liss voltak azok, akik az Akolban gondját viselték. Közelebb húztam magamhoz, együtt indultunk el a sötétben.

Egyes sorban haladtunk, gondosan kikerültük a síneket és a talpfákat. Koszos bakancsom alatt csikorgott a kő. A feszült csendben egyre jobban szaporáztuk a lépteinket. Nick megállt, hogy segítsen Ivynak, aki annyira legyengült, kész csoda volt, hogy egyáltalán elérte a vonatot.

Az alagút tágas volt, és koromsötét, nekünk pedig öt zseblámpánk volt csak, ezek közül az egyikben már majdnem lemerült az elem. Vastag kabátom ellenére vacogva simultam a falhoz, nehogy a sínekre tévedjek, és figyeltem, hogy Jos is így tegyen.

A Scion hamarosan megtalálja az üres szerelvényt, akkor megpróbálnak majd kapcsolatba lépni Oxforddal. Amikor ez nem sikerül, bizonyára riadóztatják a legközelebbi helyőrséget, Winterbrookot. Nekünk ki kellett innen jutnunk, mielőtt kiszagolják a lázadást.

A zseblámpa fényében végre feltűnt egy állomás. Átléptem a síneken, és felhúztam magam a peronra, a karom lüktetett, amikor szemmagasságba emeltem a lámpát. A ránk nehezedő sötétséget kettémetsző fényben fehér kőfalakat láttam, és egy tárolót tele hordággyal. Az állomás a fogadó oldal tökéletes mása volt.

Nem emlékeztem ugyan rá, de valaha engem is itt raktak vonatra. A levegőben még érződött a tisztítószer szaga. Ezek minden alkalommal fertőtlenítették a kezüket, miután bepakolták a foglyokat, nehogy elkapják tőlük a látóságot?

Őröket sehol nem láttunk, csak egy falra csavarozott, nagy fehér betűs táblát az állomás nevével: Londoni Tower.

A tábla alatt egy kisebb felirat látszott. Közelebb hajoltam, és lefújtam a port a vésett betűkről: Pentád vonal. A térkép öt titkos megállót jelölt a citadella alatt: Oxford, Winterbrook, Whitehall, Lambeth East, Londoni Tower.

Nick megállt mellettem.

– Innen vittek el téged?

– Voltak látók, akiket évekig a Towerben tartottak fogva. Nekem… szerencsém volt.

Finoman megszorította a vállamat.

– Gyere – mondta –, mennünk kell.

Amikor bólintottam, a szemem előtt apró foltok villantak. Kezemet a halántékomra szorítottam. Az amaránt, amit Nagymestertől kaptam, nagyjából helyreállította az álomplánomat, de a fejemben még mindig zúgott valami tompa, rossz érzet, és időről időre a látásom is kihagyott. Soha életemben nem éreztem még ennyire kimerültnek magam.

Az állomásnak két kijárata volt, egy lift, amiben több hordágy is elfért egymás mellett, és egy vészkijárat feliratú, nehéz acélajtó. Nick kinyitotta az utóbbit, és benézett rajta.

– Úgy tűnik, lépcsőzünk – állapította meg. – Ismeri valaki a Towert belülről?

– Én ismerem – jelentkezett Nell. – Legalábbis egy részét.

Nick felé fordult.

– Hogy hívnak?

– Nell. – A hosszú, fekete hajú és kecses termetű lány eléggé hasonlított Lisshez, hogy a beugrója legyen, de az arcvonásai keményebbek és élesebbek voltak, a bőre pedig sötétebb barna. – Három évig raboskodtam itt. Ha ez az a lépcsőház, aminek a kijárata a liftajtó mellett van, akkor közvetlenül az Árulók kapuja előtt lyukadunk ki.

Hát persze, hogy az Árulók kapuján át szállítanak minket.

– De az valószínűleg zárva van – tette hozzá Nell. – Ott csapdába esünk, és simán lelőnek minket.

Beletúrt a hajába, így felfedte a fényben beesett arcát. Szeme vörös és árkos volt. Liss személyében az egyik legjobb barátját veszítette el.

– A zárat majd én elintézem. – Nadine előkapta az álkulcsokkal teli erszényét. – És a bűnelhárítókat is.

– Ezek nem sima bűnelhárítók. – Nick felnézett a plafonra. – Kis csoportokban indulunk. Paige és Harang, ti mentek előre. Nell, te velünk vagy. Béklyózó, Gyémánt, ti hátramaradtok, és figyelitek…

– Őszintén remélem, nem gondoltad komolyan, hogy parancsokat osztogatsz nekem, Vörös Látomás – szakította félbe élesen Jaxon.

A nagy felfordulásban szinte meg is feledkeztem róla. Az árnyak közé húzódva állt pálcával a kezében, egyenesen és mereven, akár egy gyertyaszál. Egy feszült pillanat után Nick válaszolt neki.

– A segítségedet kértem.

– Ti akartatok erre indulni – közölte Jaxon hűvösen. – Én itt megvárom, amíg megtisztítjátok az utat.

– De hisz én is pont ezt…

– Semmi gond – vágtam a szavába. – Gyémánt, jól vagy?

– Igen – válaszolt Zeke. Egyik kezével a sérült vállát markolta, a másikat görcsösen ökölbe szorította maga mellett. – Csak szólj, ha mehetünk!

Még egyszer visszapillantottam Jaxonra, mielőtt Nell után indultam. A mímesúr teljesen közönyös arccal nézett vissza rám.

Nell még egy ilyen fárasztó éjszaka után is olyan gyorsan szökellt, akár egy fürge kismadár. Alig bírtam lépést tartani bele. A lépteink zaja túl hangos volt, felettünk és alattunk is visszhangzott a lépcsőházban. Nell lassított, és résnyire nyitott egy másik ajtót.

– Tiszta a levegő – suttogta.

Megpróbáltam letapogatni az étert, de úgy a fejembe hasított a fájdalom, hogy kénytelen voltam abbahagyni. Nick a hátam mögött a füléhez emelte a telefonját.

– Eliza a Whitehall mellett parkol – magyarázta halkan. – Szólnom kell neki, hogy itt vagyunk.

– Küldj neki egy látomást! – javasoltam.

– Már küldtem.

A kocsiban úgyis csak a banda tagjai fértek el. Én úgy terveztem, hogy a többiekkel maradok.

Az ajtó valóban a lépcsővel szemben nyílt. Jobb felől hatalmas kövekből habarccsal rakott fal magasodott, balra pedig, a széles boltív alatt a rácsos tetejű, komor, fekete Árulók kapuja állt, amit a monarchia idején még bejáratként használtak. Mögötte a kapu túloldalán mohával benőtt kőlépcső vezetett felfelé, mellé szűk rámpát építettek a hordágyaknak.

– Múzsa! – szólt Nick a telefonba. – Múzsa, hallasz?

Visszavonult a lépcsőházba.

– A Különleges Őregység legtöbb tagja a Fehér toronyban lakik – suttogta Nell –, de rendszeresen őrjáratoznak itt.

– Hogy jutunk ki?

– Át kell másznunk a lőréses várormon.

– Nem fognak észrevenni minket?

– Az Árulók kapuja és a Fehér torony között van egy belső fal. Ha csendben és kúszva közlekedünk, akkor nem.

Még beszélt, amikor az Árulók kapuja felé vezető útról léptek zaja hallatszott. A falhoz simultunk, és szerencsénk volt, az őrök tovább meneteltek. Nell a falon lecsúszva a földre rogyott.

Megpróbáltam kinyitni a kaput, de hiába, egy lelakatolt lánc zárta be. Amikor Nadine meglátta, előhúzott egy vékony csavarhúzót az övéből, belecsúsztatta a kulcslyukba, aztán elővette a többi álkulcsát.

– Ez eltart majd egy darabig – állapította meg. – Rozsdásnak tűnik a zár.

– Nem érünk rá egy darabig.

– Akkor ne zavarj!

Visszaosontam a lépcsőházba. Nick éppen akkor vette ki az akkumulátort a telefonjából.

– Eliza elhozza a kocsit a Harp Lane-re. Már úton van – jelentette Nick. – És ne kérdezd, hogyan, de sikerült meggyőznie Rugólábú Jacket, hogy segítsen. Elküldi a legjobb útonállóit, hogy elvonják az őrök figyelmét.

Rugólábú Jack a szomszédos szektor mímesura volt. És mellékesen, tökéletesen tébolyodott, ami most jól jöhetett nekünk.

– Ezzel lehet, hogy megmentett – mondtam. – Mikor érnek ide?

– Tíz perc.

– És Ognena Maria?

– Eliza megpróbálja felvenni vele a kapcsolatot. Biztos meg fogja érteni, hogy itt most együtt kell dolgoznunk.

– Akkor hozd fel a többieket!

– Fogd ezt! – Elővett valamit a hátizsákjából. – A biztonság kedvéért.

A régi revolverem volt az a pisztolytáskával együtt. Átvettem tőle. Nick leszaladt a lépcsőn, én pedig kiléptem, de megdermedtem, amikor egy reflektor fénye végigpásztázta az Árulók kapuját. Nell hátrahúzódott, hunyorgott a fényben.

– Nem tudom, hogy ez normális-e – motyogta. – Nem emlékszem.

– A Scion mostanra valószínűleg megtalálta az üres vonatot. – Figyeltem a fény útját. – Lehet, hogy riadóztatta a többi állomást is. Harang! Sokáig tart még?

– Fogd be, és hagyj koncentrálni!

Nadine furcsa szögben dolgozott a lakaton, mivel az a kapu túloldalán lógott, de az ujjai nyugodtan és pontosan mozogtak. Nagy levegőt vettem.

– Paige! – pillantott fel rám Nell. – Ha kijutunk, hova megyünk?

Gyorsan ki kellett találnom valamit, miközben felcsatoltam az övet és a pisztolytáskát.

– Észak felé indulunk – válaszoltam. – Ismerek Candlewickben egy elhagyott épületet, ott megpihenhetünk. Reggel pedig megnézzük, kinek vannak kapcsolatai.

– Azt hittem, neked vannak kapcsolataid. – Nell összevonta a szemöldökét. – Jobbkéz vagy, nem?

Képtelen voltam válaszolni neki.

A citadellában több helyen felzúgtak a szirénák. Megdermedtem, és előkaptam a revolveremet. A lépcsőház bejáratában megjelent Zeke egy csoportnyi riadt szemű szökevénnyel. Intettem neki, hogy maradjon ott, ahol van.

Nadine-nak ekkor sikerült kipattintania a lakatot. Segítettünk neki kihúzni a vastag láncot a rácsok közül úgy, hogy ne csapjunk túl nagy zajt, aztán közös erővel kitártuk az Árulók kapuját. A szárny alja csikorgott a salakon, a rozsdás pántok nyögtek, de a szirénák hangja szerencsére elnyomott minden más zajt. Nell elindult előre, mi pedig követtük.

A Tower külső fala sokkal alacsonyabb volt, mint gondoltam. Egy újabb lépcsősor vezetett fel a lőréses vároromhoz. Jeleztem Nicknek és Zeke-nek, hogy hozzák a többieket, aztán Nell után osontam.

A mellkasom elszorult a lőrésen elém táruló látványtól. Itt volt hát. Ez a fémből, üvegből és fényekből szőtt, ígéretektől csillogó tarkaság: London. Hat hónapnyi rabság után visszatértem.

A fal túloldalán a Temze partszakasza tárult elénk, bal felől a Tower Bridge látszott, a bandámnak jobbra kellett indulnia, hogy a Harp Lane-re érjen.

– Megyek előre – szólt Nick. – Te segíts a többieknek!

Felpillantottam a bástyákra, mesterlövészeket kerestem. Egyet sem láttam, de megéreztem több álomplán jelenlétét is. Nick fellépett a lőrésre, arccal a fal felé fordulva, két kezével megkapaszkodott az oldalsó kiszögellésen és leereszkedett. Kapaszkodót keresett a lábával, közben apró faldarabokat rúgott a mélybe. Aztán biztató mosolyt villantott felém, mászni kezdett lefelé, majd leugrott és guggolva ért földet. Kellemetlen érzés volt, hogy egy fal került közénk.

Kinyújtottam a kezem az első menekülő felé. Michael és Nell Ivyt támogatták. A könyökénél fogva felsegítettem a lőrésbe.

– Rajta, Ivy! – Levetettem a kabátot, a vállára terítettem és begomboltam. Rajtam így csak a bicentenáriumi vörös ruha maradt. – Add a kezed!

Michael segítségével leeresztettem a lányt a falon, Nick elkapta és finoman lesegítette a fűre. Ezután a többiek is sorban átmásztak a falon: először Ella, aztán Lotte, majd egy zavart kristályjós, aztán a törött csuklójú augur. Odalent egyik sem merészkedett messzire Nicktől. Michael felé nyújtottam a kezem, de Jaxon félrelökte a fiút, és könnyeden felugrott a lőrésbe. Lehajította a pálcáját, majd hozzám hajolt és a fülembe súgta:

– Adok neked még egy esélyt, Paige. Gyere vissza a Seven Dialsbe, és elfelejtjük, ami történt.

Pont úgy beszélt, mint a refaiták.

– Köszönöm, Jaxon – mondtam meredten előre bámulva. – Még megfontolom.

A mímesúr felpattant a lőrésbe, aztán eltűnt. Visszafordultam Michael felé.

– Ez az – biztattam, és megfogtam a csuklóját. – Már mindjárt vége, Michael.

Egyik lábát már átlendítette a falon, amikor az ujjai a karomba vájtak.

Nell torkából halk nyögés tört fel. Még a sötétben is látszott, ahogy nadrágja szárán vörös folt kezd terjedni. A lány félelemtől tágra nyílt szemmel rám meredt.

– A falra! – ordítottam versenyt a szirénákkal. – Le kell jutnunk…!

De már nem maradt esélyük engedelmeskedni, a lépcsőn várakozó szökevényekre golyózápor zúdult. Éles sikoltás hallatszott. Michael csuklója kicsúszott a kezemből. Én hasra vágtam magam a mellvéd mögött, és a karommal takartam el a fejem.

A Scion elsődleges célja a megfékezésünk volt. Először ölj, aztán kérdezz! Mert ha mi megszökünk, a titok is kiszivárog.

Nick a nevemet ordította odalentről, biztatott, hogy mozduljak, ugorjak, de én teljesen megdermedtem a félelemtől. Az érzékeim beszűkültek, már csak a szívverésem és a légzésem zaját hallottam, és tompán a puskák ropogását. Valaki megragadott, átemelt a falon, én pedig zuhanni kezdtem.

A cipőm talpa a talajnak csapódott, lábam megrándult a csípőmben, én előredőltem, és elestem. Mellettem tompa puffanással és fájdalmas nyögéssel zuhant valaki a földre. Nell volt az, fogcsikorgatva és a falnak támaszkodva feltápászkodott, majd sántikálva elindult. Én kúszni kezdtem utána, míg Nick a karomnál fogva fel nem húzott a földről. Kifordultam a szorításából.

– Ne! – lihegtem. – Nem hagyhatom itt őket!

– Paige! Mozdulj!

Nadine átjutott a falon, de másik két társam még mindig a lőrésben mászott. A bástyáról lezúduló, újabb sortűz miatt odafent a túlélők fejvesztve menekülni kezdtek, amerre láttak. Danica és Zeke az életüket mentve levetették magukat a mélybe.

Odalent, közvetlenül előttünk egy világtalan lány a földre zuhant, a feje úgy hasadt szét, akár egy érett gyümölcs. Megéreztem magunk felett a mesterlövész jelenlétét: a Byward Towerből szedett le minket egyenként. Michael majdnem felbukott a holttestben. A mesterlövész őt vette célba.

Nagymester az én gondjaimra bízta a rabokat. Mindenkit nem sikerült megmentenem, de Michael Wrent nem hagyhattam veszni. Egy végső erőfeszítés árán a lövész felé löktem a lelkemet, áthasítottam az álomplánján, a lelkét az éterbe löktem, a teste pedig lebukott az oromról. Amikor a hullája a földbe csapódott, Michael a Temzébe vetette magát. Hiába ordítottam utána, eltűnt a szemem elől, Nick pedig elrángatott onnan.

A lábam gyorsabban mozgott a gondolataimnál. Az álomplánom repedései tágultak, bármelyik pillanatban felhasadhattak.

Nick nem eresztette a kezemet, és amikor megbicsaklott a térdem, valahogy a karjába kapott.

Kék utcai lámpákat láttam, meg autókat. A toronyban bömböltek a fegyverek. Rohantunk, amíg azt hittem, a fájdalom már biztosan megöl. Kocsi motorja bőgött fel, vakító fényszórók villantak. Nick bepakolt engem az anyósülésre, Eliza meredten nézett rám, és némán szorította a kormányt. Nadine eszelősen ráordított, mire a nő beletaposott a gázba.

Aztán eltűntünk a citadellában, akár por az árnyékban. Mögöttünk lassan elmaradt a szirénabúgás.

Next21 Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Takács Eleonóra

Szerkesztette Mandl Orsolya

Előkészítés Mandl Orsolya

Korrektúra Takács Andrea

Tervezőgrafika és tördelés Váraljai Nóra

Elektronikus változat Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn – SIL Open Font License