Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2026

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Colette

CINCI MEGHAL

fordította:
Kállay Miklós

BUDAÖRS, 2026

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-678-332-7 EPUB
ISBN 978-963-678-333-4 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2026

a mű eredeti címe:
La Fin de Chéri

első kiadás: 1926.
az elektronikus változat az 1927. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Konsztantyin Alekszejevics Korovin (1861 – 1939)
Párizsi boulevard éjjel című festménye
részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

1.

Cinci bezárta maga mögött a kis kert rácsos kapuját és szippantott egyet az éjjeli levegőből: »De jól esik...« De mindjárt kijavította magát: »Nem, nem esik jól.« A sűrűn egymás mellett álló gesztenyefák alatt megszorult a fojtott meleg. A legközelebbi gázláng fölött rozsdavörösbe játszó zöld kupola remegett. Az avenue Henri Martin növényzettel túlzsúfolva hajnalig várhatott a hűs légáramlat gyönge fuvalmára, mely a Bois-ból száll föl.

Cinci hajadonfővel szemlélte üres és kivilágított házát. Durva kézzel megfogott metszett üvegek csörömpölése hallatszott ki hozzá, azután Edmée hangját hallotta, amely élesen, keményen csendült dorgálásra. Látta, hogy a felesége az elsőemeleti hall nagy ablaknyílásához lép és kihajlik rajta. Fehérrel gyöngyözött ruhája elvesztette hószínét, felfogta a gázláng zöldes sugarát és sárgásra gyulladt a lamé függöny selymének érintésétől, amely hozzá súrlódott.

- Te vagy ott az aszfalton, Fred?

- Ki volna más?

- Hát nem vitted haza Filipescot?

- Nem, akkora már meglógott.

- Mégis szereltem volna... Különben nem fontos. Hazajössz?

- Nem mindjárt. Nagy a hőség. Sétálok egy kicsit.

- De... Elvégre, ahogy akarod.

Edmée elhallgatott egy pillanatra és nevethetett, mert Cinci látta, hogy ruhája egész hava megrázkódik.

- Éppen csak fehér ingmelledet és fehér arcodat látom belőled, mint ha szabadon lebegne a sötétben... Olyan vagy, mint valami dancing-plakát. Fatális...

- Mennyire szereted az anyám kifejezéseit - mondta Cinci elgondolkozva. - Feküdni küldhetsz mindenkit, nálam van a kulcsom.

Edmée búcsút intett neki és az ablakok egymásután elsötétültek. Egészen különleges, tompa kék fény figyelmeztette Cincit, hogy Edmée budoárján keresztül a kertre nyíló hálószobába ment az épület túlsó szárnyán.

»Tévedés ne legyen, - gondolta, - a budoárt most dolgozószobának hívják.«

A Janson de Sailly órája vert és Cinci fejét fölütve röptükben kapta el a harangkondulásokat, mintha esőcseppek lettek volna.

»Éjfél. Nagyon siet a lefekvéssel... Ah, igen, reggel kilenckor a kórházában kell lennie.

Néhány ideges lépést tett, vállat vont azután megnyugodott.

»Olyan, mintha valami klasszikus táncosnőt vettem volna el alapjában. Kilenckor próba: ez szent. Ez mindent megelőz.

Elsétált egész a Bois bejáratáig. Az ég, amely fakó volt a levegőben úszó portól, mérsékelte a csillagok ragyogását. Egyenletes léptek kettőztették meg Cinci egyenletes lépteit, aki megállt erre és várt; nem szerette, ha mögötte ment valaki.

- Jó estét, jó estét Peloux úr, - szólt az éjjeli őrszolgálatos rendőr sapkájához érintve kezét.

Cinci halántéka tájáig emelt kézzel viszonozta a köszönést, a tiszteknek azzal a hanyag mozdulatával, melyet a háború alatt tanult el és szokott meg kollégáitól, a szálláscsináló tisztektől, elhaladt a rendőr mellett, aki bezárt kertek vaskapuit vizsgálta meg a keze nyomásával.

A Bois bejáratánál egy padon valami szerelmes pár ruhái dörzsölődtek egymáshoz és suttogó szavai olvadtak egybe; Cinci hallgatta egy percig a csöndes vizet hasító evező neszéhez hasonló kedves zajt, mely az összefonódott testekből és a láthatatlan szájakból szállt föl.

»A férfi katona« - jegyezte meg, - éppen most hallottam az övcsatját.

Minden érzéke éberen figyelt a gondolat terhétől szabadon. A hallgatódzásnak ez a vad élvezte a háború némely nyugodt éjszakáján egészen szövevényes gyönyörűségeket szerzett Cincinek és sokszor éles rémülettel dobogtatta meg a szívét. Földtől és emberi szennytől fekete katonaujjai egész biztos tapintással különböztették meg, az ezüst és rézpénz dombornyomását és ismerték fel olyan növények ágait és leveleit, melyeknek még a nevét sem tudta... »Hé Peloux, tanáld ki no mi mocorog a kezembe?« Cinci újra látta a vörös legényt, aki a sötétben egy döglött vakondot, egy kis kígyót, egy varangyos békát, egy rothadt gyümölcsöt, vagy más förtelmet csúsztatott a kezébe, s azután így kiáltott fel: Aujnye, de jól kitanálta! Kegyetlenül nevetett ezen az emléken és a vörös legényen, aki már halott volt azóta. Gyakran feltűnt emlékezetében barátja, Pierquin, amint a hátán feküdt és mindig édesdeden aludt; gyakran beszélt róla. Edmée még ez este is ügyesen ráterelte a szót egy betanult félszegséggel feltálalt rövid történetre, amelyet Cinci már kívülről tudott, s amely így végződött: »Ekkor Pierquin, az mondta nekem: »öregem, az éccaka macskával álmodtam, osztég a patakot is láttam álmomba, odahaza, szörnyen zavaros vót a vize... E csak rosszat jelent«... És éppen abban a pillanatban szedte le egy közönséges srapnel. Be akartam vinni... Úgy találtak meg később vagy száz méternyire onnan Pierquint rajtam... Azért beszélek róla, mert derék legény volt... Egy kisrésze neki is van benne, hogy megkaptam ezt itt.«

Ez után a szerény elhallgatás után Cinci tüstént lesütötte szemét zöld és vörös szalagjára és bizonyos tartózkodással verte le cigarettájáról a hamut. Az volt a véleménye, hogy nem tartozik senkire, hogy egy gránátrobbanás egymás hegyére hátára hányta őket, az élő Cincit és a holt Pierquint. Mert előfordul néha, hogy az igazság bizonytalanabb, mint a hazugság, félig agyonnyomva egy hirtelen mozdulatlanná vált Pierquin óriási súlya alatt, egy élő, lázadozó és gyűlölködő Cincit... Cinci haragudott Pierquinre. És különben is megvetette az igazságot egy hajdani nap óta, mikor úgy böffent ki a száján, mint valami csuklás, hogy beszennyezzen és pusztítson…

De ez este, vendégei, Atkins és Marsh-Meyer, két amerikai őrnagy és Wood amerikai hadnagy, mintha nem is hallgattak volna rá. Arcuk, mely olyan volt, mint kispórtolt első áldozóké, merev és üres tekintetű derűs szemük csaknem fájdalmas szorongással várta azt a percet, mikor a dancingba mehetnek. Ami Filipescot illeti... Vigyázni kell rá - jellemezte lakonikusan Cinci.

Illatos pára szegélyezte a tavat, mely azonban inkább a nyírott pázsitból szállt fel, mint a sekélyre apadt vízből. Amint Cinci az egyik fának neki támaszkodott, egy női árny horzsolta merészen. »Jó estét fiúkám...« Megremegtette az utolsó szó, amelyeket egy mély és perzselő hang súgott oda neki, a szomjúság, a tikkadt éj és a poros út hangja... Nem felelt semmit és az imbolygó asszony egy lépést tett felé nesztelen lábbal. De Cinci megérezte a szennyes, napok óta hordott fehérnemű és zsíros haj szagát és nagy léptekkel hazafelé vette útját.

A tompa kék fény még mindig virrasztott a házban: Edmée még nem hagyta el a dolgozószobának kinevezett budoárt. Kétségkívül írt, a gyógyszertár számláit ellenjegyezte, kötőszer utalványokat csinált, az újságok híradásait s egy titkárnő rövid jelentéseit olvasta át... Iratok fölé hajolt vörnyeges csillámú göndörkés hajával és helyes nevelőnős homlokával. Cinci előhúzta zsebéből a lapos kis kulcsot, mely egy aranylánc végén lógott:

»Gyerünk be. Szabály szerint le kell róni még a szerelmi adót...«

2.

Szokása szerint kopogtatás nélkül lépett be. De Edmée nem rezzent össze és nem hagyta abba telefonbeszélgetését, melyet Cinci is hallgatott:

- Nem, nem holnap... De ehhez nincs szüksége ram. A tábornok jól ismeri magát. És a Kereskedelmiben, ott van nekünk... Mit, hogy Lémery nekem... De szó sincs róla! Nagyon bájos ember, de... Halló?... Halló?

- Oh, kérem túloz... Lémery nagyon szeretetre méltó minden nőhöz, aki nem félszemű, vagy nem sántít... Mit? Igen, már hazajött, éppen itt van. Nem, nem, nagyon diszkrét leszek. - A viszontlátásra... holnap...

Egészen fehér, tapadó, gyöngynyakékével teljesen egyforma színű hálóruhája lecsúszott Edmée félválláról. Gesztenyeszínű, bolyhos néger haja, melynek lágyságát kissé elvette a levegő szárazsága szabadon követte fejének minden mozdulatát.

- Ki volt az? - kérdezte Cinci.

Egyidejűleg Edmée is kérdést intézett hozzá, miközben helyére akasztotta a hallgatót:

- Fred, átengeded nekem a Rollst holnap reggel? Jobb lesz, ha azon hozom ide a tábornokot ebédre.

- Miféle tábornokot?

- Haar tábornokot.

- Az valami boche?

Edmée összeráncolta szemöldökét.

- Fred, biztosítalak, ezek kissé gyerekes tréfák a te korodban. Haar tábornok holnap meglátogatja a kórházamat. Ha hazatér; elmondhatja Amerikában, hogy az én kórházam bátran kiállja az összehasonlítást a hasonló berendezésekkel a tengeren túl... Beybert ezredes kalauzolja. Utána mindketten nálam ebédelnek.

Cinci az egyik bútordarabra röpítette a szmokingját.

- Fütyülök rájuk, én a városban ebédelek.

- Ugyan?... Mit mondasz?

Futó harag szántott végig Edmée arcán, de mosolygott, gondosan felszedte a szmokingot és megváltozott hangon mondta:

- Azt kérdezted tőlem, kinek telefonáltam? Az anyádnak.

Cinci hányát vetve magát egy mély zsöllyében, egy szót sem felelt. Legszebb és legmozdulatlanabb álarcát öltötte vonásaira. Rosszalló szelídség honolt a homlokán, lesütött szempilláin, amelyeket közeli harmincéves kora megbarnított, száján, amelyet a legnagyobb óvatossággal minden erőlködés nélkül lágyan zárt be, akárcsak álmában.

- Tudod - folytatta Edmée, Lémeryvel akar beszélni a Kereskedelmiben a három hajórakomány bőr miatt... A három hajó bőr, tudod, amelyik ott vesztegel a valparaisoi kikötőben... Tudod nem rossz gondolat!... Csak hogy Lémery nem adja meg a behozatali engedélyt, - legalább is azt mondja. Tudod mit ígérnek Soumaliék, mint legalacsonyabb kijárási díjat az anyádnak?

Cinci egy kézmozdulatával lesöpörte a hajókat, a bőröket és a kijárási díjat.

- Bah - mondta egyszerűen.

Edmée nem unszolta tovább, hanem gyöngéden közeledett férjéhez.

- Itthon ebédelsz, holnap ugye. Itt lesz talán Gibbs is, az Excelsior riportere, aki felvételeket készít a kórházról és az anyád.

Cinci a fejét rázta, de nem türelmetlenül.

- Nem, - mondta, - Hagenbeck tábornok...

- Haar...

-…egy ezredes, - meg az anyám az uniformisában. A tunikája, - hogy mondod? kabátja? - azokkal a kis bőrgombokkal... A gumi haskötője... Az epolettjei... A tiszti gallérja és fölötte az álla... Na meg a botja. Hát, tudod... Nem tetetem magam bátrabbnak, mint amilyen vagyok; én szívesebben megyek onnan.

Halkan nevetett, de nem látszott vidámnak azért, hogy nevetett. Edmée vállára tette a kezét, amely remegett már a felindulástól, de azért könnyűnek tetette magát.

- Te nem beszélsz komolyan?

- De igen. Elmegyek ebédelni a Brekeke-kexbe... vagy másvalahová...

- Kivel?

- Akivel akarok.

Leült, lerázta az escarpenjeit anélkül, hogy lehajolt volna. Edmée nekidőlt egy feketére lakkozott bútornak s a szavakat kereste, melyekkel Cincit jobb belátásra bírhatná. A fehér selyem gyors lélegzetvételének ütemére emelkedett rajta s a két kezét hátul fonta össze, mint valami mártír. Cinci színlelt engedékenységgel szemlélte.

»Csakugyan helyes asszonynak látszik, - gondolta magában. - A haja egy kissé összevissza, ingben, fürdőköpenyben, csakugyan helyes kis nő.«

Edmée lesütötte pillantását, amely találkozott Cinci tekintetével és elmosolyodott:

- Mit ingerkedel velem? - mondta panaszos hangon.

- Nem ingerkedem, - felelte Cinci. Nem ebédelek itthon, ennyi az egész.

- De mért nem?

Cinci fölállt, elment egész a küszöbéig nyitott hálószobájuknak, amelynek homályába illatokat küldött az éjjeli kert és visszament Edmée-hez.

- Mert. Ha nagyon erőltetsz rá, hogy megmagyarázzam, erős és kellemetlen szavakat találok használni. Te sírni fogsz »le találod csúsztatni hálóköpenyedet« »zavarodban« és ez szerencsétlenségre semmi hatással nem lesz rám.

Ugyanaz az indulatos kifejezés villant át a fiatal asszony vonásain. De hosszú türelme még mindig nem ért véget. Nevetett, rántott egyet gömbölyű vállán, mely mezítelenül fehérlett haja alatt.

- Mondani mindig lehet, hogy nem lesz rád hatással.

Cinci most egy szál fehér selyemtrikó alsónadrágban sétált föl és alá. Járkált és minden lépésnél gondosan kipróbálta térdhajlásának és lábfejének rugalmasságát és a kezével dörzsölgetett, hogy felélénkítse halványodni kezdő, sötét dudorát, egy kis páros vonalú sebhelyet a jobb melle alatt. Karcsún, hússal kevésbé kipárnázva mint húszéves korában, szívesen pompázott felesége előtt inkább vetélytársa, mint szerelmeseként. Tudta, hogy szebb, mint ő és mint szakértő, lekicsinyelte némileg a lecsapott csípőt, a kevésbé kiugró mellett s az elmosódó vonalú bájakat, amelyeket Edmée olyan jól öltöztetett sima ruháiba és leomló lebernyegeibe. »Hová olvadsz már le?« - kérdezte tőle nem egyszer, mert gyönyörűsége telt benne, ha egy kicsit bánthatta és látta, hogy izgalmában nekifeszül a teste, amely tele volt rejtett rugalmassággal.

Felesége visszavágása nem tetszett neki. Azt akarta, hogy disztingvált, néma, sőt érzéketlen maradjon még a karjaiban is. Megállt, leeresztette szempilláit és végigmérte Edmée-t.

- Szép kis erkölcsök, - mondotta. - Talán a főorvosod tanít rá. Hadat üzenek, asszonyom!

Edmée rántott egyet meztelen vállán.

- Milyen nagy gyerek vagy te, szegény Eredem! Szerencse, hogy egyedül vagyunk. Megszidni engem egy ártatlan tréfáért, - amely méghozzá bók is... Te figyelmeztetsz engem az illemre... te! hét évi házasság után.

- Honnan veszed azt, hogy hét évi?

Leült, mint aki hosszabb vitába akar bocsátkozni, mezítelenül, keresztbe tett lábbal, melyet sportszerű hivalkodással erősen kinyújtott.

- Na, hallod... Ezerkilencszáztizenhárom... Ezerkilencszáztizenkilenc...

- Bocsánat, bocsánat! Nem egyforma naptár szerint számolunk. Én úgy számitok...

Edmée behajlította egyik térdét és csak a féllábán állt, bevallva fáradtságát és Cinci félbeszakította:

- Mit törjük itt magunkat. Feküdjünk le, gyere. Holnap reggel kilenckor táncórád van, ugye?

- Oh, Fred...!

Összemorzsolt és eldobott egy rózsát, mely egy fekete vázában hervadozott és Cinci még szította az epés tüzet, amelyet az Edmée szemében csillogó könnyek már kezdtek eloltani.

- Ezt a nevet adtam a robotodnak a sebe-sültekkel, ha csalódom...

Edmée anélkül, hogy rápillantott volna, reszkető szájjal suttogta:

- Micsoda vad ember... vad ember... utálatos egy lény...

Cinci nem fortyant föl, nevetett.

- Hát mit mondjak, kérlek. Ami téged illet, ez természetes, te szent hivatást látsz benne. De az én szememben... Nézd, ha azért törnéd magad, hogy minden este ott légy az Operában, abban sem látnék semmi különbséget. Az is csak engem... engem szorítana háttérbe. És amit a robotodnak nevezek, az a néhány sebesült, mi? Néhány sebesült, aki véletlenül kissé szerencsésebb helyzetbe került. Ezekhez sincs semmi közöm. Ezek is... csak nekem ártanak, engem szorítanak... háttérbe.

Edmée olyan heves lendülettel fordult felé, hogy a haja csak úgy repült utána:

- Drágám! ne bántson ez egy csöppet se. Téged nem szőrit semmi háttérbe. Te mindennek fölötte állsz.

Cinci fölállt, mert egy kancsó jeges víz csábította, amelynek verítéke lassanként kékes könnyekké sűrűsödött. Edmée sietve ugrott oda:

- Citrommal, vagy anélkül, Fred?

- Citrom nélkül. Köszönöm.

Ivott. Edmée elvette kezéből az üres poharat és Cinci a fürdőszoba felé indult.

- Apropos, - mondta, - a repedés a medence betonján... Jó volna...

- Már rendben van... Az üvegmozaik készítő mester unokabátyja Chuche-nek, égjük sebesültemnek. Gondolhatod, hogy nem kellett kétszer hívni.

- Jól van.

Mielőtt eltűnt volna, még egyszer visszafordult:

- Mondd csak, az a Ranch-ügy, amelyikről tegnap reggel beszéltünk, el kell adni, vagy nem kell eladni? Ha holnap reggel kiszedhetnénk pár szót Deutsch apóból.

Edmée olyan kacagásra fakadt, mint egy iskolásleány:

- Azt gondolod, hogy oda hallgattam rád. Azon a reggelen anyádnak olyan zseniális eszméje támadt, mikor a bárónőt a kórházból hazavittük.

- La Berche mamát?

- Igen, a bárónőt... Anyád, amint te az előbb mondtad, elejtett előtte néhány szót. A bárónő kezdettől fogva részvényes és egy pillanatra ott nem hagyja az igazgatótanács elnökét...

- Kivéve arra az időre, míg egy kiló púdert ken magára.

- Ha minden szónál félbeszakítasz... És kétórakor már minden el volt adva, drágám, Minden... Az a kis fellobbanás a délutáni tőzsdén - nagyon rövid ideig tartott, - egyszerűen kétszáztizenhatezer francot lökött a zsebünkbe, Fred! Mégis csak kifizeti magát a gyógyszerszámla és az a sok kötszer. Csak holnap akartam ezt közölni veled egy elragadó levéltárca kíséretében... Csókolj meg.

- Jó... mondta végre Cinci. - De hol vettétek hozzá az én aláírásomat?

Edmée gonoszkodó mosollyal rázta a fejét.

- A meghatalmazásod egyszer, s mindenkorra szól, szerelmem. »Az adás és vétel, a bérbeadás joga nevemben stb. stb.« Mondd csak, ne küldjék valami kis emléktárgyat a bárónőnek?

- Egy kurta pipát, - mondta Cinci elgondolkozva.

- Ne nevess, ez a derék teremtés nagyon sok hasznunkra van.

- Kinek, nekünk?

- Anyádnak, meg nekem! A bárónő tud ezeknek az embereknek a nyelvén beszélni, kissé zöld, de elég borsos kis tréfákat mesél el nekik... Imádják...

Bizarr nevetés reszketett Cinci arcán. Leejtette maga mögött a sötét függönyt. Amelynek lehullta úgy eltüntette, mint ahogy a mély álom az álomképek születését elnyomja. Nesztelenül ment végig egy kék fénnyel homályosan megvilágított folyosón, mint valami levegőben lebegő anyag, mert szinte túlzsúfolta a házat tetőtől-talpig vastag szőnyegekkel. Szerette a csöndet és az alattomosan suhanó lépteket és soha nem kopogtatott a kis szalon ajtaján, melyet a felesége a háború óta dolgozószobának hívott. Edmée nem türelmetlenkedett emiatt, megérezte Cinci jelenlétét és még csak össze se rezzent.

Cinci megfürdött, nem időzött sokáig a hűvös vízben, szórakozottan beparfümözte magát és visszament a kis szalonba.

Hallotta, hogy a szomszédos hálószobában egy fekvő test érintése súrolja a lepedőt s hogy az éjjeli szekrényen egy papírvágókés koccan valami porcelánhoz. Leült és állát kezére támasztotta. Mellette egy asztalkán ott feküdt a másnapi menü az inas számára. Elolvasta: Tengeri rák á la thermidor, borjúborda; Fulbert-Dumonteil módra; kocsonyázott liba, Charlotte-saláta, curacao felfújt, chester sajt vajjal... »Nincs mit változtatni rajta« - »Hat teríték.« Ezen már kell valamit változtatni.