Karina Urbach

Alice könyve

Karina Urbach

Alice könyve

Hogyan lopták el a nácik
a nagymamám szakácskönyvét

ATHENAEUM

FORDÍTOTTA

BLASCHTIK ÉVA

ATHENAEUM KIADÓ

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Karina Urbach: Das Buch Alice.
Propyläen Verlag, Berlin, 3. Auflage, 2021

Copyright © by Ullstein Buchverlage GmbH, Berlin.
Published in 2020 by Propyläen Verlag

A könyvben idézett levelek, beszámolók
és visszaemlékezések a korabeli tanúk véleményét tükrözik.

Hungarian translation © Blaschtik Éva, 2021

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó, az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja.

Felelős kiadó az Athenaeum Kiadó ügyvezetője

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978 963 543 164 9

Felelős kiadó: Dian Viktória

Felelős szerkesztő: Besze Barbara

Szerkesztő: Bedecs László

Műszaki vezető: Drótos Szilvia

Borító: Földi Andrea

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

A fordítás a Goethe-Institut támogatásával készült.

Werának és Ottónak

öleléssel

ELŐSZÓ
Egy ismeretlen könyve

Nem tudok főzni. Ezért aztán sosem érdekelt, miért áll otthon nálunk a könyvespolcon két könyv is ugyanazzal a címmel: So kocht man in Wien! (Így főzünk Bécsben!) A szöveg és a színes fotók a két könyvben jórészt megegyeztek, csak a borítón szereplő szerzői név tért el. Az 1938-as kiadáson Alice Urbach szerepelt szerzőként, az 1939-esen egy Rudolf Rösch nevű férfi.

Alice Urbach a nagyanyám volt. Ritkán láttam, mert ő Amerikában élt, én viszont Németországban. Még gyerekkoromban meghalt, és csak homályos emlékeket őrzök róla. Családi anekdotákból tudom, hogy híres szakácskönyvíró volt az 1930-as években Bécsben, és a főzési tudományának köszönhetően tudott onnan elmenekülni. Miért és hogyan történt mindez, arra sosem tértek ki részletesebben.

Amikor sok évvel a halála után történész lett belőlem, eszembe sem jutott írni róla. A családtörténet-kutatás a kollégáim körében súlyos bűnténynek számít. Érthető, miért: mert nincs meg a kellő érzelmi távolság a tárgyhoz. Ahogy a sebésznek sem szabad családtagot operálnia, a történésznek sem ildomos a rokonságon kísérletezgetnie. Ha ugyanis remeg a kezünk, még halállal is végződhet a dolog. Vajon melyik történész lenne képes családjának sötétebb oldalát kímélet nélkül feltárni?

Aztán egy szép napon az én okos amerikai unokatestvérem, Katrina (mindössze egy t-ben különbözik a nevünk) adott egy régi levelekkel és hangkazettákkal teli dobozt. Katrina lelkes orvos és meglehetősen gyakorlatias. Az ő szemében abszolút logikusnak tűnt, hogy utánajárjak nagyanyánk történetének. Ám, ahogy az gyakran megesik, nagyanyánkról sokféle anekdota keringett a családban, tény viszont annál kevesebb. Amikor belefogtam a levelek olvasásába, és meghallottam Alice hangját a szalagról, sejteni kezdtem, mi is történt vele. Attól a pillanattól kezdve nem volt más vágyam, mint elbeszélni a történetét.

Kutatásaim során Bécsből Londonba, majd onnét New Yorkba jutottam. A földrajzi körön kívül a szereplők köre is kibővült. Alice láncszem volt egy szerteágazó családi történetben, amely egy gettóban kezdődött, majd a bécsi milliomosok körében folytatódott. Nagyanyám életében olyan neves személyiségek játszottak szerepet, mint a pszichoanalitikus Anna Freud vagy a fizikus Ilse Meitner, de persze a nagyközönség számára teljesen ismeretlen emberek is. Utóbbiak körébe tartozott az amerikai titkosszolgálat Cordelia Dodson nevű ügynöke, egy müncheni könyvkiadó és huszonnégy zsidó gyerek, akikről Alice az angol Tóvidéken gondoskodott. Alice saját gyerekeinek a története is fontos lett – Ottóé és Karlé. Mialatt Otto izgalmas kalandokat élt át Kínában, Karl sokáig azt hitte, hogy Bécsben biztonságban lehet a nemzetiszocialisták uralma alatt is.

Ez a könyv egyszersmind egy lopás miatt tett feljelentés. A szakkönyvszerző Alice-nak azt kellett látnia, hogy művét egyszer csak „átveszi” egy árja. A vele történtek részét képezték egy nagyszabású csalásnak, amivel a német kiadók a háború után sem hagytak fel. Az aljas bűntényre csak Alice könyvének 2020 őszén megjelenő, első német kiadása hívta fel a nyilvánosság figyelmét, olyan meglepő leleplezéseket vonva maga után, amelyeket most először hozunk nyilvánosságra az új kiadásban.

Alice a végsőkig harcolt a könyvéért, ám ő maga bizonyára elutasította volna, hogy női Jóbként írják le. Azt szerette volna, ha „kalandjai és tettei” alapján emlékeznének rá. Otto fia is igyekezett kerülni az érzelgősséget. Amikor 1938-ban megpróbálta kimenekíteni öccsét, Karlt, Bécsből, ezt írta neki: „Szeretnélek megkérni, hogy mellőzz […] minden érzelgősséget. Abszolút fölösleges a hála almaszószával meglocsolnod a leveleidet.”{1}

Ez a könyv is igyekszik mellőzni az almaszószt.

Karina Urbach

Cambridge, 2021. január

Bécsi opera, 1938

Piros-fehér-piros,

amíg meg nem halunk!

Cordelia Dodson, 2003{2}

1938. március 11-én pénteken Cordelia, Elizabeth és Daniel Dodson jegyet vett a bécsi operaházba. Már jó ideje Bécsben voltak, és elég jól kiismerték magukat a városban. Mégsem lehetett volna helybélieknek nézni őket. A három testvér pontosan úgy festett, ahogy a jó családból való fiatal amerikaiakat elképzeljük: magasak és kisportoltak voltak, a ruházatuk pedig – drágasága ellenére is – lezser. Egyértelműen a rangidős Cordelia vezette a csoportot. A huszonöt éves lány döntötte el, mi legyen a testvérek programja, és erre az estére operalátogatást tervezett.

Ha hihetünk Cordelia későbbi kijelentésének, a március 11-én történtek után határozta el, hogy változtat az életén.{3} Nemzedékének oly sok amerikai college-diákjához hasonlóan ő is csak a biztonságban folyó életet ismerte. Apja, William Dodson az oregoni Portland kereskedelmi kamarájának elnöke volt.{4} Mindegyik gyermekének költséges egyetemi tanulmányokat finanszírozott, de Cordeliába vetette a legnagyobb reményeit. Nem véletlenül nevezte el egy Shakespeare-hősnőről. És ahogyan Lear király leánya, végül Cordelia Dodson sem okozott csalódást atyjának.

Cordelia bécsi látogatásának okát néhány évvel korábban kell keresnünk. Diákként nagyon lelkesedett a német felvilágosodás Sturm und Drang mozgalmának szerzőiért, s ezért úgy döntött, német irodalmat fog tanulni. Véletlen volt, hogy a portlandi Reed College-ban épp irodalomtudományt tanult, és az is a véletlennek volt köszönhető, hogy ott megismerkedett egy Otto Urbach nevű osztrák cserediákkal. A történet további alakulása azonban már nem volt véletlen. Cordelia Otto tanácsára utazott Bécsbe, ahol megismerkedett diáktársa anyjával, Alice-szal és öccsével, Karllal. De ez a barátság aztán sok más ember életét is megmenti.

A későbbi kimenekítési akcióról és az ebben neki jutó szerepről Cordelia még mit sem sejthetett, amikor 1938. március 11-én testvéreivel elment az operába. Csajkovszkij Anyeginjét adták, az előadás 19 órakor kezdődött. Az Anyegin nem könnyű opera. Egy orosz nemesről szól, aki elutasítja egy bizonyos Tatjána szerelmét, nem sokra rá pedig banális okokból párbajban lelövi egyik ismerősét. Anyegin alakjában az az érdekes, hogy képtelen az empátiára. Hasonló jelenség – az empátia teljes csődje – fog hamarosan erőt venni egész Bécsen, az operaház személyi állományát is beleértve. Hamarosan már nemcsak az est zsidó dirigense, Karl Alwin, hanem a Tatjánát alakító Jarmila Novotná sem számíthat embertársai együttérzésére.

Azt, hogy Cordelia miért épp az Anyegint nézte meg testvéreivel, nem pedig a Trisztán és Izoldát egy nappal később, már nem lehet kideríteni. Elképzelhető, hogy a Wagner-darabra már elfogyott a jegy, de az is, hogy Cordelia nem szerette a zeneszerzőt. Még az is lehet, hogy nem nagyon értett az operához, és csak azt tette, amit a turisták Bécsben tenni szoktak – megveszik az első elérhető jegyet, és asztalt foglaltatnak az előadás utánra egy elegáns étteremben. Cordelia operalátogatásában nem volt tehát semmi szokatlan, ám a légkör, amiben lezajlott, egyáltalán nem mondható mindennapinak. Napok óta feszült volt a hangulat a városban. Kurt Schuschnigg kancellár március 9-én népszavazást jelentett be azzal a céllal, hogy minden osztráknak lehetősége legyen kiállni a „szabad és német, független és szociális, keresztény és egységes Ausztria” mellett. Csakhogy Hitler másnapra elérte, hogy lemondják a népszavazást. Aztán mindenki várta a következő sakklépést.

19 óra 47 perckor, miközben Cordelia a testvéreivel az Anyegin első felvonását nézte, Schuschnigg rádióbeszédet tartott. Közölte hallgatóival, hogy „meghajol az erőszak előtt”, és azonnali hatállyal lemond. Ezzel szabaddá vált az út az osztrák nemzetiszocialisták előtt. Néhány órával később Hitler bizalmasa, Arthur Seyß-Inquart vette át a hatalmat.

Dodsonék talán már a harmadik kép utáni szünetben értesültek a rádióbeszédről, legkésőbb azonban 22 órakor, az operát elhagyva kellett észrevenniük, hogy valami veszélyes dolog történt. Bécsi barátjuk, Karl Urbach várta őket a kijáratnál, hogy hazakísérje őket. Az arckifejezése mindent elárult. A tervezett vacsorát ki kellett hagyni.

Cordelia szimpátiája a Sturm und Drang irodalma iránt egészen eddig csak elméleti jellegű volt. Érdekelték az érzelmek, a college-ban ezért még egy pszichológiai szemináriumot is fölvett. Az elkövetkező napokban Bécsben átélt érzelmi robbanás azonban minden pszichológiakurzus kereteit szétfeszítette volna.

1938. március 12-én reggel az első német csapatok átlépték az osztrák határt, és március 15-én, vasárnap, elérték Bécset. A várost, melyet Karl heteken át büszkén mutogatott amerikai vendégeinek, nemzetiszocialista zászlótenger árasztotta el. Orgiáját ülte az ujjongás és a gyűlölet. Cordelia megfigyelhette a két végletet: a győzelmi tudat eksztázisát éppúgy, mint a teljes kétségbeesést. „Minden nagyon gyorsan történt. Minden, ami addig magától értetődő volt, a polgári jogok, a rendőrség biztosította védelem, egyszerre semmivé lett. […] Gyűlölni kezdtem a nácikat, arrogánsak voltak, és kíméletlenek.” Az utcán látott jelenetekről – Alice és Karl nevének említése nélkül – kijelentette: „A zsidók üldözése embertelen volt.”{5} Cordelia olyan döntést hozott, ami meghatározta egész további életét: tenni akart valamit zsidó barátaiért. Ugyan még nem tudta, mit és miként, de hajlandó volt veszélyes utakra lépni.

A naiv college-diákból a II. világháború alatt az Office of Strategic Services (OSS), a legelitebb amerikai titkosszolgálat kötélidegzetű munkatársa lett. Annak is köszönhetően, hogy találkozott egy kis kerekded asszonnyal, akit Alice Urbachnak hívtak.

Egy vak apa
meg egy gyenge kártyás

A zsidókat ahogy nézem,

Nem repes a szívem nékem.

Többire, ha rágondolok,

Örülök, hogy zsidó vagyok.

Albert Einstein{6}

Hosszú, keskeny utca volt. Szorosan tapadtak a házak egymáshoz, a lakóhelyiség minden centiméterét ki kellett használni. A földszinten voltak a boltok, telezsúfolva árukkal, egy szinttel följebb a lakóhelyiségek, telezsúfolva emberekkel. Mintegy ötezren éltek itt, bár hivatalosan lényegesen kevesebben. Nem mindenki akart bejelentkezni, némelyek illegálisan szálltak meg a barátaiknál vagy a rokonaiknál. Ebben a Bécstől 60 kilométerre, keletre fekvő Zsidó utcában, a pozsonyi gettóban kezdődött Alice története. Itt nőtt föl a nagyapja, Salomon Mayer (1798–1883). Az egyik családi anekdota szerint hétesztendős korában szüleivel együtt az ablaknál állva nézte, hogyan zajlik az utcán a világtörténelem. Anyja állítólag kifelé mutatva így szólt hozzá: „Nézd csak azt a kis embert odalent a fehér paripán. Az egész világ őtőle reszket. Napóleon a neve.”{7}

Ahogy az már a családi anekdotákkal lenni szokott, ez sem túlságosan megbízható. Habár a pozsonyi békét 1805 decemberében a Zsidó utcától nem messze kötötték, az aláíró Talleyrand, Napóleon külügyminisztere volt, a Habsburgok képviseletében pedig János József liechtensteini herceg. Maga Napóleon csak négy nappal később érkezett Pozsonyba. Talán egyszerűen csak tévedtek az évszámot illetően, és Salomon már tizenegy éves volt, amikor látta a franciák császárát. A ló szőrének színe sem egészen pontos – Napóleon csatalova egy Marengo nevű, világosszürke arab telivér volt. Persze az is meglehet, hogy Salomon anyja azt gondolta, a ló csak kicsit összepiszkolódott a legutóbbi csatában, de eredetileg minden bizonnyal fehér.{8} A képzelőerő kifejlesztése azért volt fontos a gettóban, hogy elnyomják a mindennapok szürkeségét. A fehér paripa mindenesetre sokkal romantikusabban hangzott, mint a szürke ló.

Akár látta Salomon Napóleont és a lovát 1809-ben, akár nem, arról már nem szól az anekdota, hogy a jelenet miért volt oly fontos számára és a többi pozsonyi zsidó számára. De nem kellett magyarázni, annak idején mindenki tudta: Napóleon a francia forradalom megtestesítője volt, Franciaország pedig sok zsidó számára a vágyak országa lett. 1791 óta az ott élő zsidók szabad franciák lehettek, akik – legalábbis elméletileg – csak vallásukban különböznek a népesség többi részétől. A pozsonyi zsidók szemében Napóleon ezt az eszmét vitte végig egész Európán. Ezért helyezik magukat Mayerék családi emlékeikben az ablak elé, ahonnét azt látták, amit látni akartak. Az évszám és a ló végül is nem játszott szerepet, csak a félelemtől mentes jövő reménye volt fontos. Egyfajta alapítómítoszként szolgált a történet Mayeréknak, és később Alice bátyja, Felix még azzal a gondolattal is eljátszott, hogy „Napóleontól Hitlerig” címmel írja meg a család történetét. Egy kis statisztikát is összeállított ehhez, és arra az eredményre jutott, hogy a rokonságban meglepően kevés válás és rákbeteg akadt, viszont volt két öngyilkosság. Felix statisztikája szerint egy Mayerből sem lett bűnöző,{9} viszont számos családtag esett áldozatul az évszázad bűntettének. Végül Felix nem tudta rászánni magát, hogy leírja ezt a bűntettet. Könyvtervéből semmi sem lett.

Tehát a család története az ablak előtt álló Salomon Mayerrel kezdődik. Salomon azért is bírt nagy jelentőséggel leszármazottai számára, mert mindig helyes döntést hozott egész életében. Ezek egyike az volt, hogy olyan okos asszonyt fog nőül venni, akivel nagy tervek is végigvihetők. Antonia (Tony) Frankl (1806–1895) ilyen asszony volt, be is került a családi legendáriumba.{10} A pozsonyi gettóban az idő tájt harminc textil-nagykereskedő volt, és Tony jó ízlésének köszönhetően Mayerék a legsikeresebbek közé tartoztak.{11} Tony nemcsak keményen dolgozott, de még 16 gyereket is szült, akik közül kilenc életben maradt. Ez az akkori időkben nem számított szokatlannak. Gyerekek folyvást születtek, és megbízható rendszerességgel haltak. Rengeteg olyan betegség létezett, amibe az apróságok belehalhattak – szamárköhögés, tífusz, hasmenés, skarlát, fogzási láz, kanyaró, flekktífusz. A gyermekhalandóság mindazonáltal átlagon felüli lehetett a gettóban. Alice apja, Sigmund a rendkívül rossz higiénés állapotokat tette felelőssé testvérei haláláért. Visszaemlékezéseiben ekképp írta le a gettóbeli primitív lakáskörülményeket:

„Rozoga, homályba vesző falépcsők vezettek föl a lakásokhoz, amelyeknek a hátsó, hegynek támaszkodó része más nem is lehetett, mint nedves és sötét. A csatornázás nyomorúságos volt, a szellőzés az apró udvari helyiségen át kielégítőnek egyáltalán nem mondható, a levegő odabent nehéz és dohos. Egyetlen háznak sem volt kútja. Az egész lakosság két községi kútból volt kénytelen hordani a rossz, élvezhetetlen vizet.”{12}

Ám volt Sigmundnak más oka is gyűlölni a gettót. Határozott meggyőződése szerint ugyanis ott sosem nevettek: sem ő, sem a többi testvére. És egyetlen olyan gyerekre sem emlékezett, aki játszott volna a Zsidó utcában. Csak egy érzés létezett itt: a félelem. Akinek a gettóban kellett élnie, az be volt zárva, a szó szoros értelmében. Minden este „súlyos vasráccsal zárták le a városi rendőrök a Zsidó utcát”.{13} Hivatalosan a rács arra szolgált, hogy megvédje a keresztényeket a „veszélyes” zsidóktól, valójában azonban arról volt szó, hogy a zsidók elleni erőszakos cselekményeket akarták megakadályozni. Mert erőszakra bármikor számítani lehetett. Napközben ugyan felkeresték a pozsonyiak a zsidó üzleteket, hogy olcsón vásároljanak, ám a hangulat gyorsan az ellenkezőjébe csaphatott át. Előfordulhatott, hogy aki reggel selymet, rövidárut, vásznat, ecsetet, gombokat és fésűket vásárolt a zsidóknál, estére már bosszankodott az ár miatt. Sigmund emlékezett egy Philipp Scherz nevezetű keresztény kereskedőre, akivel a család kénytelen volt együtt dolgozni, és akinek ez volt a szavajárása: „Zsidót és disznót megítélni nem lehet, csak holtával.”{14}

Nemcsak az ellenséges vevőktől és üzlettársaktól kellett folyton félni, hanem a bérbeadótól is, aki bármikor utcára tehetett bárkit. Még ha valaki össze is tudott spórolni elég pénzt, akkor sem vásárolhatott saját házat a Zsidó utcában. Csak kerülőúton tehette, egy keresztény stróman útján, akivel azután haszonélvezői vagy örökhaszonbérleti szerződést kötött.{15}

A szülők azon félelme, hogy bármikor elveszíthetnek mindent, a gyerekekre is áttevődött. Keresztény társaik rendszeresen megverték őket, ám panaszt nem tehettek, nemhogy védekezhettek volna. De nem csak a külvilág volt fenyegető, belül is dúlt a viszály. A zsidó tanítók a gyerekeken vezették le a felgyülemlett feszültséget, és szó szerint beléjük verték a tudást. Persze ezen a téren nem sokban különböztek a nem zsidó tanítóktól, ám annak tudata, hogy a gyerekek sem az iskolában, sem az utcán nem úszhatják meg a verést, kínszenvedéssé tette az életüket. Az állandó érzés, hogy mindennek és mindenkinek ki vannak szolgáltatva, a gettólakókat rossz esetben megtörtté, érzéketlenné, jobb esetben gunyorossá, távolságtartóvá tette. Ezek a magatartásformák jelentették Sigmund számára a kulcsot a nagy zsidó írók megértéséhez: „Csak aki együtt élt és szenvedett a Zsidó utca foglyaival, csak az érzi át Ludwig Börne maró gúnyát, Heine cinizmusát, csak az érti meg, miért volt Ferdinand Lasalle és Karl Marx éppen zsidó.”{16}

A gettót ugyan el lehetett hagyni, de a gettó nem hagyott el senkit. Visszaemlékezéseiben Sigmund olyan drasztikusan írja le a gettót, hogy az ember már-már megfeledkezik róla, milyen korán kiszabadult onnan. Tizenegy éves volt, amikor 1842-ben megnyitották a pozsonyi gettó kapuit, és Mayerék jobb házba költözhettek. Sigmundnak és később született testvéreinek ezzel megnőtt a túlélési esélyük. Megszabadultak a rossz higiéniai viszonyoktól, egészségesebb körülmények között nőttek föl.{17}

Amikor Sigmund Mayer 1917-ben kiadta Die Wiener Juden (A bécsi zsidók) című könyvét, abban a meggyőződésben tette, hogy rég maguk mögött hagyott reménytelenséget ír le: „A most élők közül alighanem már csak igen kevesen láthattak igazi gettót.”{18} Számára egészen nyilvánvaló volt, hogy ez a rettenet nem térhet vissza többé. Már nem kellett megélnie, hogy 1942-ben polgári viszonyok között élő gyermekei közül hármat visszahajítanak a gettóba. Alice lánya megmenekült ettől, a sors iróniája folytán többek között annak köszönhetően, hogy a családban sosem kapott kellő figyelmet.

Alice csodálta és rettegte az apját. Mindkettőt jó okkal: „Apám markáns személyiség volt. Alacsony termete egy életen át bosszantotta, testi hiányosságait azonban éles elmével ellensúlyozta. Anyjától örökölte […] briliáns eszét, erős akaratát és humorát, továbbá az abszolút függetlenség érzetét.”{19}

Sigmund álma az volt, hogy ügyvéd legyen, Prágában és Bécsben hallgatott jogot. Egy fertőzés következtében azonban részlegesen megvakult, és mivel senki nem alkalmazott volna gyengén látó ügyvédet, végül is nem tehetett mást, beszállt a családi üzletbe. Legalább azt szerette volna nagy sikerre vinni. Az elkövetkező évtizedekben fiatalabb testvéreivel, Alberttel és Regine-nel felépítette az A. Mayer & Co. nevű nemzetközi textilcéget, és tevékenységét kiterjesztette a Levante régiójára.{20} A cég székhelye 1882-ben Alexandriábaan volt, és üzleti lerakatokat tartottak fenn többek közt Konstantinápolyban, Szmirnában és Bécsben.{21} A Mayer testvérek fáradhatatlan szorgalma végül is nem volt hiábavaló: 1910-ben rajta voltak az ezer leggazdagabb bécsi és alsó-ausztriai listáján.{22}

Míg testvérei beérték ennyivel, Sigmundnak még egy ambíciója volt: bekapcsolódni a bécsi városi tanács munkájába, ahol az antiszemita Karl Lueger lett az ellenlábasa.

Adolf Hitlert később sok mindenben Lueger inspirálta, ám a „szép Karl” nem volt kezdettől fogva antiszemita. Sigmund még azt is föltételezte, hogy Lueger csak azért vált zsidógyűlölővé, hogy Bécs polgármestere lehessen: „Lueger antiszemita érzülete mindig abszolút képmutatás volt. A zsidók ellen irányuló fajgyűlöletről főleg nem beszélhetünk nála. Korábban nemcsak sokat, de szívesen tartózkodott zsidók társaságában. […] A képviselőházban […] egyszer azt mondtam neki: »Nem azzal vádolom Önt, hogy antiszemita, hanem azzal, hogy valójában nem az.«”

Hogy megjátszotta, vagy őszintén az volt, végeredményben egyre megy. Lueger szalonképessé tette az antiszemitizmust Bécsben. Sigmund közben fenyegető leveleket kapott, és párbajkihívásokat, amit rendszerint így kommentált: „Ha valaki már másra nem képes, akkor antiszemita.”{23}

Mindazonáltal helyi politikusként és a Neue Freie Presse rendszeres cikkírójaként Sigmund nem csak az antiszemiták ellen harcolt.{24} Még a cionista Theodor Herzllel is képes volt összetűzni. Herzl úgy vélte, válaszul az antiszemitizmusra a zsidóknak „zsidó államot” kell alapítaniuk, Sigmund viszont kerek perec elutasította a cionizmust, és az asszimilációt pártolta. Alice később azt írta, apja és Herzl heves vitákat folytatott egymással.{25} A vitáknak azonban 1897-ben egy csapásra vége szakadt, amikor Sigmund egy cikkében gúnyos támadást intézett Herzl ellen. A támadás apropóját az szolgáltatta, hogy összehívták az első cionista kongresszust Bázelbe, „egy zsidók nélküli városba”, ahogyan Sigmund szarkasztikusan megjegyezte. A kongresszus kezdeményezőit így jellemezte: „két szellemdús tárcaíró, Herzl úr Bécsből és Nordau úr Párizsból, a véletlennek köszönhetően és születésük folytán zsidók, akik most hirtelen hivatásos zsidókká lettek”. A Palesztinában alapítandó zsidó állam ahhoz fog vezetni, mint írja, hogy

„a zsidók […] nyernek egy rendkívül kétes értékű hazát, miközben minden európai országban vendégnéppé válnak! S azért harcoltak a legjobbjaik kétezer éven át, hogy ez megtörténjen! […] Annak a veszélye tehát, hogy létrejön a zsidó állam, egyenlő a nullával, alig érdemes taglalásra egy komolyabb lapban. Ami azonban komoly veszélyt jelent a zsidókra és legfontosabb érdekeikre nézve […], az Herzl úr.”{26}

Nem valószínű, hogy a két úriember ezt követően még szóba állt volna egymással. Csak temetni temették őket végül is ugyanarra a helyre, a Döblingi Temető izraelita részébe.{27}

Sigmund nemcsak hivatalból harcolt több fronton, időnként a magánélete is kész küzdőtér volt. Alice kizárólag annak köszönhette a létét, hogy Sigmundot megcsalta az első felesége, Henriette. Az 1870-es évek elején, amikor Sigmund gyakran ment üzleti útra Kairóba, Henriette szeretőt tartott, és teherbe esett. Sigmund rövid úton megszabadult a nejétől, de megtartotta magának a kis Gabrielét. Henriette pénzbeli végkielégítést kapott, valamint egy vonatjegyet abba a vidéki porfészekbe, ahonnét jött. A keménység, ahogyan Sigmund megbüntette, megfelelt acélos alkatának, egyszersmind a korra is jellemző volt. Gustave Flaubert már 1878-ban megírta, mi vár egy olyan „házasságtörő asszonyra”, mint Madame Bovary. Lev Tolsztoj Anna Kareninája 1878-ban vonat elé vetette magát, 1894-ben Theodor Fontane hősnőjének, Effi Briestnek pedig a nyomorúság a sorsa. A lényeg, hogy minden hűtlen feleség megkapja a büntetését az íróktól. Nem tudjuk, hogy a regényeket kedvelő Sigmund olvasta-e vajon a Madame Bovaryt vagy az Anna Kareninát, de ez a helyzeten nem sokat változtatott volna. Felesége olyan mélyen megbántotta, hogy azután tíz évig egyedül nevelte négy gyermekét.{28} Végül csak megnősült még egyszer. Második felesége, Pauline Gutmann húsz évvel volt fiatalabb nála, és készséggel rendelte alá magát ura akaratának.{29} Tőle további három gyermeke született: Felix (1884), Alice (1886) és Helene, becenevén Mutzi (1894).

Alice kék szemű és szőke hajú kislány volt, s ezzel szép gyereknek számított, ám apja számára fontosabb kérdés volt, hogy vajon rendelkezik-e valamilyen különleges tehetséggel. Valamivel, amire büszkének lehet lenni?

Csaknem minden zsidó családban élt a vágy, hogy egy csodagyereket produkáljanak. Egy csodagyerek az egész család társadalmi státuszán emelhetett, mintegy igazolta, hogy befutottak. A csodagyerekek produkálásánál nem tettek különbséget fiúk és lányok között. Bármelyik gyerek az lehetett. Rendelkezik esetleg azzal az adottsággal, hogy matematikazseni vagy nagy zongorista legyen belőle? Természetesen segíteni akartak a csodagyerekeknek. Magántanárok és francia nevelőnők egész hadát foglalkoztatták, és még a szűkösebb lehetőségekkel rendelkező családok is feláldozták megtakarításaikat az utód előrejuttatásáért. Alice még évtizedekkel később is el tudta sorolni, mely bécsi családok nevelték a legsikeresebb gyerekeket. Az első helyen Sigmund Freud lánya, Anna állt, szorosan utána az ügyvéd dr. Meitner gyerekei következtek:

„Elhozta hozzánk a három lányát, és nagyon mély benyomást gyakorolt rám, hogy az egyik már egyetemre járt. Ez a bájos leány, Lise Meitner tetőtől talpig ártatlan fehérbe volt öltöztetve, nem is sejtettem, hogy egy szép napon nem ennyire ártatlan hivatása lesz, és majd az atombomba létrehozásában fog közreműködni. […] A húgai is kimagaslóan tehetségesek voltak, egyikük, a zongorista, lett az anyja Otto Frischnek, akit még kisbaba korában ismertem.”{30}

És aztán ott voltak az író csodagyerekek. Alice anyja Alfred Polgar édesanyjával barátkozott, meg persze csodálta a Schnitzler családot, akik két sikeres fiút is adtak a világnak – az orvos Juliust és az író Arthurt. Frau Schnitzler egyszerűen képtelen volt megjátszani a kötelező szerénységet. Ha megkérdezték tőle, hogy van „a híres fia”, így válaszolt: „Melyikre gondol?”{31}

Alice is ilyen sikerekről ábrándozott. Hétéves korában énekesnő szeretett volna lenni, és nagy zavarba hozta ezzel a szüleit. 1893-ban az egész család elutazott éves nyaralására az Altausseehez. Alice szokása szerint unatkozott séta közben a promenádon, amikor egyszer csak megpillantotta az arra lépkedő Johannes Brahmsot. Nyomban dalra fakadt. Az előadás nem sikerülhetett túl fényesen, mert az anyja azonnal elrángatta a promenádról: „Ezzel lőttek is az álmomnak, hogy fölfedeznek mint csodagyereket.”{32}

A testvérek hierarchiájában Alice az alsó szinten állt. Négy idősebb féltestvére intelligensnek számított, Felix bátyja keményen dolgozott, és később irodai alkalmazott lett a családi cégnél. Húga, Helene valósította meg később apja álmát, jogból doktorált. Alice viszont egész életében attól szenvedett, hogy a bizonyítványok gyűjtésében csődöt mondott: „Lusta voltam. Amiért aztán drágán meg kellett fizetnem.”{33}

Alice tizenegyedik születésnapjáig az egész család az Obere Augartenstraße 32.-ben lakott a zsidó jellegű Leopoldstadtban. A földszinten volt az üzlet, az első emeleten Alice pozsonyi nagyanyja, Tony lakott, a másodikon Sigmund családja, a harmadikon pedig öccse, Albert. Mayerék nagypolgári ambíciókat dédelgettek, Alice részletesen le is írta:

„A ház úrhölgye nem maga járt bevásárolni, a nők jártak vásárolni, a hölgyek nem. A szakácsnőknek naponta kellett boltba vagy a piacra menniük, mert még nem volt hűtőszekrény, hogy frissen lehessen tartani az élelmiszert. […] Tehát a hölgyek nem főztek, ez a szakácsnők feladata volt. A hölgyek a kisbabáikkal sem törődtek, ezt a gyereklány intézte, és idősebb gyermekeikre sem vigyáztak, mert az a nevelőnő illetékességi körébe tartozott. Ehelyett luxusholmikat vásárolgattak, és egymást látogatták […] Délben a család összes tagja hazajött, és mindig volt leves első fogásnak […], azután hús meg zöldség. […] Minden étkezésnek a desszert jelentette a megkoronázását. Tipikusan bécsi desszert volt a szilvás, meggyes vagy sárgabarackos gombóc, évszaktól függően, és természetesen a rétes. Egy ilyen nehéz étkezés után rögtön le kellett pihennie mindenkinek. A gyerekeknek aztán megint tanulás volt négyig, a férfiak pedig visszamentek dolgozni. A hölgyek négytől vagy öttől kávéztak, akkorra újra meghívták a barátnőiket.”{34}

Alice anyja úrhölgy volt, és csak hébe-hóba látogatott ki a konyhába, Alice számára azonban ez lett a ház legfontosabb helye. A konyhában jó szagok terjengtek, a kamrában pedig édességek rejteztek. Már kicsi korában megengedték neki, hogy letelepedjen egy hokedlire, és nézze a konyhalányokat. Nemcsak hogy érdekes ételeket kavargattak össze, de még izgalmas témákról is fecsegtek – a Heurigerekben történt szerelmi kalandokról meg a Kronenzeitungban olvasott legfrissebb gyilkossági históriákról. A szalonban Alice apja uralkodott, de a konyhában a szakácsnő szava volt a mérvadó. Úgy lépett fel, mint egy őrmester, de mindenki elviselte a hangulatait, mert sok függött a kreativitásától. Egy tapasztalt szakácsnő az ételekkel a társadalmi ranglétra csúcsára juttathatta a családot, ezért a család folyton attól félt, hogy egy konkurens úrhölgy egy jobb ajánlattal elcsábítja tőlük.{35} Nem csak a Sacher vagy a Demel próbálta megszerezni a legjobb cukrászokat egymástól, a magánházak is állandóan félhettek a szakácsnőik elcsábításától. Ezért a ház úrhölgye szorosan együttműködött vele, azon igyekezett, hogy a szakácsnő elégedett legyen a körülményekkel. Együtt alakították ki a menüsort, hogy az asztalra kerülő minden étel „kulináris remekmű” legyen. És persze minden vendéglátó hölgy arról ábrándozott, hogy egy nagy esti összejövetelen olyan ételt szolgáltathasson fel, amely valami titkos recepten alapul. Friedrich Torberg szemléletesen bemutatta Tante Jolesch című könyvében, hogy milyen elkeseredett harc folyt a titkos receptekért. Nevezett tánti a káposztás cvekedlijéről volt híres. Amikor már a halálos ágyán feküdt, egyik unokahúga tett egy utolsó kísérletet, hogy kipréselje belőle a receptet:

„– Na de tánti, a sírba mégsem viheted magaddal a receptet. Nem akarnád inkább ránk hagyni? Nem akarnád végre megmondani, mitől volt mindig olyan jó a káposztás cvekedlid?

Jolesch néni összeszedte az utolsó erejét, és egy kicsit fölhúzódzkodott az ágyban.

– Azért, mert sosem csináltam belőle eleget… – szólott, elmosolyodott és elhunyt.”{36}

Módszerével Tante Jolesch évtizedekkel megelőzte a marketingstratégákat. Legyenek az ételek ízletesek, nézzenek ki csábítón, és mindenekelőtt kerüljenek ritkán az asztalra. Már gyerekkorában arról ábrándozott Alice, hogy különleges dolgokat főzzön: „Apám minden intellektuális igénye mellett nagy ínyenc is volt. Ábrázata szigorú volt, de mihelyt megnőttem akkorára, hogy fölérjem a konyhaasztalt, főzni akartam neki, hogy rám mosolyogjon.”

Nyers konyhapszichológiának hangzik, hogy Alice azért tanult meg főzni, mert el akarta nyerni apja tetszését. De valóban ez volt az egyetlen lehetősége arra, hogy egyáltalán észrevegyék:

„Apánk ritkán beszélt velünk, mi gyerekek csak étkezésekkor láttuk […] Ha kérdezett valamit tőlünk, udvariasan válaszolnunk kellett, ez volt minden. Vasárnaponként sétálni mentünk, de nem emlékszem arra, hogy valaha is egyedül vitt volna sétálni húszéves korom előtt […], gyerekként teljesen külön életet éltünk a felnőttektől.”{37}

A konyha jelentette az összekötő kapcsot a felnőttek világával. Olyasmit tanult itt Alice, amire mindenkinek szüksége volt. És persze abban reménykedett, hogy a főzéssel mégiscsak megszerzi a körülötte lévők elismerését. De ez csak részben sikerült neki. Habár Sigmund értékelte Alice ételeit, amelyek az évek során egyre rafináltabbak lettek, az sosem jutott eszébe, hogy egy nagy szakácsnőt neveltek volna föl. Ha valaki megjövendöli neki, hogy épp az ábrándos Alice fog szakácsnőként sikerkönyvet írni, igencsak meglepődik. Ráadásul a körülmények, amelyek Alice „ébredéséhez” vezettek, biztosan elborzasztották volna.

Alice nemzedékének bécsi nőiről egy csomó klisé van forgalomban. Nem egyért Gustav Klimt képei és Arthur Schnitzler színdarabjai a felelősek. Schnitzlernél a nők sokszor bécsi külvárosokból jött „édes lyánykák”, akik őszintén szeretik arisztokrata hódolójukat, ám kezdettől fogva sejtik, hogy a végén mégis az unalmas portáshoz kell nőül menniük. Ellenfelük a felső körökből való mondén feleség, aki minden, csak nem „édes”, és aki rutinosan túljár a férje eszén. Alice egyik klisének sem felelt meg. Például félt a szextől, ami a nemzedékében szélesen elterjedt jelenség volt. Stefan Zweig – aki Alice-hoz hasonlóan egy tehetős zsidó családban látta meg a napvilágot az 1880-as években – szavakba öntötte, amit Alice maga sosem tudott volna megfogalmazni, hogy milyen vigasztalan volt ennek a generációnak az élete. Zweig szerint a fiataloknak esélyük sem volt normális szexuális tapasztalatokat szerezni: „A fiatal lányokat az élettől légmentesen elzárta a család, ellenőrzés alatt tengődtek, testük és szellemük szabad fejlődésétől megfosztva; a fiatal férfiakat pedig kerülő- és tévutakra, hazugságokra kényszerítette egy olyan erkölcs, amit lényegében senki se hitt s követett már”.{38}

Ez a morális abroncs azt eredményezte, hogy a legtöbb fiatalember prostituáltaknál szerezte első szexuális tapasztalatait. Bécsnek sok pontján álldogáltak ezek az „ázott paradicsommadarak”, ahogyan Zweig nevezte őket, akiknek kurta „karrierje” rendszerint a kórházban végződött. A társadalom minden rétegéből származó férfiemberek rendszeresen igénybe vették őket, néha csak egy kapualjban, máskor Bécs jobb bordélyaiban. Veszélytelennek sehol sem számított a dolog. Az egyik legnagyobb, reális félelem, ami a szexuális találkákkal együtt járt, a nemi betegségekhez kapcsolódott. A nagyvárosokban elterjedt a szifilisz, és még nem lehetett jó eséllyel gyógyítani. Arthur Schnitzler apja, Johann, aki orvostudományt oktatott a Bécsi Egyetemen, attól való félelmében, hogy a fia megfertőzheti magát, föltörte Arthur íróasztalát, és elolvasta titkos naplóját. Abba írta bele a tizenhat éves fiú a „görög istennőkkel” szerzett összes – valódi és képzelt – tapasztalatát. Az olvasmánytól az apa majdnem szívszélhűdést kapott, majd arra kényszerítette a fiát, hogy olvasson el egy a szifiliszről és a bőrbetegségekről szóló tankönyvet.{39} A drasztikus ábrák megtették hatásukat. Arthur átmenetileg felfüggesztette látogatásait a görög istennőknél. Ám sokáig azért nem bírta a kínszenvedést.

Alice, ülve, a húgával, Helene Eisslerrel

A szexuális kapcsolatok tehát a rulettjátékkal értek fel, egy szűzies, „légmentesen elzárt” lány pedig, mint amilyen Alice volt, csak reménykedhetett, hogy későbbi férje nem szedett össze fertőzést a házasság előtt. Kizárni ezt éppen nem lehetett.

Alice életében több törés is volt, az első az esküvőjével következett be. Addig kellemesen teltek a mindennapjai.{40} Mindene megvolt bőséggel, szép ruhája is. „Csúnya nő nincsen, csak rosszul öltözött”, járta a szólás Bécsben, és Alice osztotta ezt a véleményt. Mint annyi más bécsi nő a háború előtti nemzedékből, ő is szerette a tarka anyagokat, a nagy kalapokat és a habos szalagokat. Minthogy olyan családból származott, amelyik textíliákból gazdagodott meg, nem kellett aggódnia az utánpótlás miatt. Alkalmazott is garmadával rendelkezésre állt, és a tehetős zsidó polgárság azt a szokást is átvette a nemességtől, hogy a szolgáltatásokat „háznál” vegye igénybe. A szabó, a kalapos, de még a borbély is házhoz ment.{41} Ruhákra szükség is volt, mert ha nem álarcosbált vagy estélyt rendeztek épp, akkor koncertre, operába vagy a Burgtheaterbe mentek. Alice szeretett szórakozni, és nem volt rossz a megjelenése. „Kelttészta-alakja” a dús dekoltázsával igen vonzónak számított az I. világháború előtt. Meglehet, nagy volt a lába – ezt annak idején sokszor felrótták a bécsi nőknek{42} –, ám a nagy láb ellenére is sikereket arathatott volna az eladó lányok piacán. Ez irányú érdeklődése mindazonáltal visszafogott volt. Idősebb féltestvérei, Sidonie (Sida) és Karoline (Karla) már férjhez mentek, és nem úgy tűntek, mint akik nagyon boldogok ettől. Sidonie férje, Julius Rosenberg, egy sármos magyar, gyakran váltogatta a foglalkozását, és ehhez a felesége vagyonát vette igénybe.{43} Karoline sem járt sokkal jobban. Őt Richard Löwit könyvkereskedővel házasították össze, aki főleg az apjának tetszett. Sigmund Mayer szenvedélyesen gyűjtötte a könyveket, és a vejéből – némi anyagi áldozat árán – könyvkiadót csinált.{44} Karoline számára kevésbé volt kedvező az egyezség, ő csak azután virágzott ki, hogy a férje meghalt.{45}

Nővéreinek tapasztalatai nem tűntek túl biztatónak Alice számára. Nem hitte, hogy a házasság javítana az életén. A hajadonlét viszont számos előnnyel kecsegtetett: beiratkozhatott nyelviskolába, folytathatta az énekóráit, mindenekelőtt pedig csiszolgathatta a főzési tudományát. Arról álmodott, hogy egy második Anna Sacher legyen, vagy legalább egy kis éttermet nyisson.

„Érdekelt a gasztronómia, ámde hogy nyithatott volna annak idején egy jó házból való úrilány kávéházat vagy éttermet? […] Szívesen dolgoztam volna tanoncként az egyik nagy bécsi cukrászdában. Azonban lányok nem űzhettek ilyen foglalkozást. […] Amikor tizennyolc éves lettem, egy hölgy nyitott egy nagyon exkluzív, sznob főzőiskolát a házunktól nem messze […], ahol a Ringstraße egyik legelegánsabb hoteljének francia cukrászmestere is adott órákat. Felkerestem az iskolát, és az a néhány tanóra, amelyen részt vettem, fordulópontot jelentett az életemben. De akkoriban még a leghalványabb fogalmam sem volt róla, milyen fontos lesz ez még a számomra. Ez a »kék szalagos« szakács a Ringről olyan dolgokra tanított meg, amelyek később mentőcsónakot jelentettek nekem. Tőle tanultam a cukrász mesterség magas művészetét, és mind a mai napig nagyra tartom a receptjeit. De annak idején nem tudtam, mi mindent fog jelenteni nekem ez a hobbi egy napon. Új ismereteimet csak passzióból alkalmaztam, és a szüleim által adott vendégségeken ezután egy-két különleges desszertet kínáltam, a nagy karácsonyi vagy születésnapi ajándékkosarakba pedig magam készítette bonbonokat, petit-fourokat és más édességeket is tettem.”{46}

Sigmund nem látott jövőt az édességkészítésben. A viktoriánus kori apákhoz hasonlóan a Mayer családban is ő döntötte el, hogy milyen karrierre törekedjenek és hogy kivel házasodjanak a gyermekei. Habár Alice-nak sikerült a házasságot halogatnia, kegyelmi ideje 1912-ben végleg lejárt. Huszonhat éves volt, „kései leány”, amikor beletörődött Sigmund döntésébe. Rossz férjhez ment hozzá, rossz motivációból: azért, hogy boldoggá tegye a szüleit, és megfeleljen a társadalmi elvárásoknak. Alice az év decemberében, a 18–19. kerület zsinagógájában dr. Maximilian Urbach neje lett.

Első pillantásra Max Urbach jó partinak tűnt. Nagy családból származott, amely kereskedőket, orvosokat és jogászokat adott. 1908. július 1-jén Prágában „a teljes körű gyógyászat doktorává” avatták, gyermekgyógyászat specializációval.{47} Alice később azt írta, Max házassági érdeklődését az motiválta, hogy „jó családból való, csinos, gazdag lány voltam. Praxist akart nyitni, és pénzre volt szüksége.”{48}

Sosem mondta el, hogyan ismerkedtek meg egymással, de valószínű, hogy Sigmund az aggódó zsidó apa utolsó segédeszközéhez folyamodott, vagyis egy sadhenhez fordult, egy zsidó házasságközvetítőhöz, akinek a siker után nagy összeget fizetett. A sadhen lehetett férfi vagy nő, a lényeg az volt, hogy megfelelő házastársat hajtson föl. Nagypolgári családok számára, amilyenek Mayerék is voltak, a sadhen elsősorban ügyvédeket és orvosokat tartogatott a tarsolyában, végtére is senki nem akarta a lányát rangon alul férjhez adni. A jövendőbeli férj jól kereshetett egy ilyen házasságon. Alice hozománya 80 ezer koronára rúgott, ami akkor hatalmas összeg volt (egy cselédlány évi 100–300 koronát kapott, egy egyetemi professzor 8000–16 000 koronát keresett).{49} Ha tehát Alice házassága valóban házasságközvetítő útján jött létre, a Mayer családnak jó oka lett volna visszakövetelni a komissziót. Ugyanis Max Urbach nem az a komoly vő volt, akinek kiadta magát. Kártyázott, és számos nőügye is akadt.

Alice később kétféle változatban írta meg a visszaemlékezéseit – egy részletesben a családja számára és egy rövidben, saját magának.{50} A hivatalos változatban csak néhány mondatban említi a házasságát: „Hétévi házasság után férjem elhalálozott. Nem akarom elmondani, mit éreztem. Azt szeretném, ha e történet központjában a tetteim és a kalandjaim állnának, nem pedig az érzéseim.”{51} A nem hivatalos változatból kiderül, miért nem beszélt a részletekről. Esküvőjükről így ír: „Van egy hatodik érzékem, és amikor leültem az ünnepi lakomához, csak egy dolog járt a fejemben: Jaj, Istenem, mit tettem!” A felismerés elkésett néhány órával. A nászéjszaka lett az első katasztrófa a házasélettel járók hosszú sorában: „A férjemnek fogalma sem volt róla, hogyan kell bánni egy ártatlan leánnyal, […] nem csókolgatott vagy simogatott, az egész néhány pillanatig tartott, aztán elszívott egy cigarettát, és elaludt. Azt gondoltam, teljesítenem kell a kötelességemet, de gyűlöltem.”{52}

Alice sem a titkos, sem a hivatalos feljegyzéseiben nem volt képes Maxot a keresztnevén nevezni. Mindig távolságtartón kezelte, és igen formálisan úgy beszélt róla, hogy „az uram”. Becenevet nem használt rá, jó okkal. A Maxszal kötött házasság nemcsak szexuális csalódást jelentett, hanem nagy társadalmi süllyedést is.

Tizenegy éves korában Alice szüleivel a Leopoldstadtból a döblingi Cottage-negyedbe költözött.{53} A Cottage Bécs legszebb lakóhelyének számított. Tehetős üzletemberek és híres színészek laktak a szomszédságban. Arthur Schnitzler 1910-ben vásárolt villát a Sternwartestraße 71-es szám alatt, barátja, Felix Salten (a Bambi szerzője) a Cottagegasse 37.-ben élt (Salten később még tanácsokat is adott Alice kisfiának, hogyan nevelje a kis nyulát).{54}

Döbling tehát különleges hely volt, és Alice szerette az otthonát. A villát melegsárga színűre festették, a híres schönbrunni sárgára. Minden szobát átjárt a fény, a nagy kertben pedig almafák virágoztak, alájuk lehetett telepedni egy könyvvel.

Férjhezmenetele után viszont Alice-nak Ottakringbe kellett költöznie Maxszal, egy olyan negyedbe, amelyet addig mindössze névről ismert. Csak egy bécsi tudja elképzelni, mit jelenthetett 1912-ben Döblingből Ottakringbe költözni. Földrajzilag nem nagy távolság, de a két kerület között húzódó társadalmi árok még ma is áthidalhatatlan.

Ottakring épp az ellentéte volt a Cottage-nak: zsúfolt munkásnegyed sötét és áporodott levegőjű lakásokkal. Közel s távol nem akadtak sárga házak és parkszerű kertek, egyértelműen a vigasztalan szürke uralkodott itt. Senki sem ültetett almafát, a betonsivatagban nem is lett volna hová. 1911-ben – Alice házasságkötése előtt egy évvel – a lakbérek és az élelmiszerárak emelkedése komoly zavargásokhoz vezetett a városnak ezen a részén. Attól fogva szociális gócpontnak számított a kerület, és nyilvánvalóan nem volt ideális hely olyan jobb házból való úrilányoknak, mint Alice. Habár az új lakásuk meglehetősen nagynak és kényelmesnek tűnt, azért a kultúrsokk elég masszív lehetett.

Alice természetesen nem várta, hogy egy döblingi házba fognak költözni. Tudta, hogy egy orvoshoz ment nőül, akinek még föl kell építenie a praxisát, akinek lentről kell kezdenie. Ám hogy milyen lentről, annak mintha nem lett volna tudatában. Max pácienseinek arra is alig futotta, hogy a lakbért kifizessék, nemhogy az orvosi számlát. De Ottakring felébresztette Alice-t. Észrevette, milyen nehéz a munkásnők élete:

„Rettenetes körülmények között élt a munkásság. Egy egész család osztozott egyetlen szoba-konyhán. A szobák legtöbbször hangos, koszos utcákra néztek, a konyhának meg nem volt ablaka. A háziasszonynak ebben a sötét helyiségben kellett főznie és mosnia, a gyerekeivel körülvéve. Olykor, ha egyáltalán nem volt pénzük, vagy munkanélküli volt az apa, még egy ágyrajárót is befogadtak, aki a konyhában aludt, miközben az apa, az anya és a gyerekek, akár egészségesek voltak, akár betegek, egymás mellett feküdtek, egy helyiségben. […] Terjedt a tuberkulózis Bécsben, »fehér halálnak« nevezték a betegséget. Fürdőszoba vagy saját illemhely természetesen nem volt [a lakásoknak mindössze hét százaléka rendelkezett folyóvízzel]. Sok család osztozott egy udvari illemhelyen. Az illemhelyek és a szoros együttélés miatt gyakran előfordult, hogy az asszonyok összekaptak, a férfiak összeverekedtek.”{55}

Habár Alice sokkal jobb lakásban élt, az ottakringi vigasztalanság lehangolta. Egyetlen örömét ebben az időben első gyermekének megszületése jelentette: „Rögtön teherbe estem, és imádtam a kicsit, aki ugyan nagyon beteg volt, de kikúrálhattam […] olyan bájos, tündéri kisfiú volt.”{56}

Otto 1913 szeptemberében jött világra, tíz hónappal az I. világháború kitörése előtt. Első életéve a kevés számú békeéveinek egyike lett – aztán kevés ilyenben volt része. Háborúk és felkelések kísérték az útját haláláig – Bécsben, Kínában, a II. világháborúban vállalt katonaszolgálata és a hosszan tartó hidegháború alatt. Már a szülői házban is folyton feszültség vette körül. Feljegyzéseiben erről így ír Alice:

„Házasságom első két éve nem volt teljesen boldogtalan. De azután kitört a háború, és nem lehetett többé ételt főzni. Attól kezdve az uram minden este elment a kocsmába, ahol evett, ivott és kártyázott egyszerű emberekkel. […] Én odahaza ültem a gyereklánnyal, és úgy tettem, mintha mindez nem érdekelne. De hogy viselkedhetett egy zsidó ember ilyen gyalázatosan? Borzasztóan szégyelltem magam, hogy ilyen rosszul választottam, de a szégyenemről senkivel sem beszéltem. Kinek tudtam volna elmagyarázni? A szüleim öregek voltak, és egyébként sem volt szokás hálószobai dolgokról beszélni.”{57}

A hálószobai gondoknál azonban sokkal aggasztóbb volt Max játékszenvedélye. Alfred Polgár híres bon mot-ja szerint kétféle játékos létezik: „Az egyik szórakozásból játszik, a másik azért, mert pénzre van szüksége, de az első kategória idővel óhatatlanul átmegy a másodikba.”{58} Maxszal kötött házassága Alice számára azt jelentette, hogy az életét egy olyan szenvedélybeteg társaságában kellett töltenie, aki szép lassan magával húzta az anyagi csődbe. A háború a helyzeten persze nem javított. Miközben Alice bátyja, Felix a Mayer család összes többi fiatal férfijához hasonlóan elment a frontra, Maxot ezredorvosként a népfelkeléshez osztották be.{59} Ez azonban egyszersmind azt is jelentette, hogy nem egy távoli fronton szolgált, hanem Bécsben. Alice jobb szerette volna távol tudni otthonról:

„Nem emlékszem, hogyan történt végül, de még egyszer teherbe estem. Megpróbáltam elkerülni, mert azt gondoltam, hogy egy alkoholtól deformálódott gyermeket szülhetek. Amikor mégis terhes lettem, azt mondta a férjem, hogy vetessem el, mert ő nemi beteg. A babával azután már nem lehetett válásra gondolni. Teljességgel külön életet éltünk, borzasztó időszak volt.”{60}

Hogy pontosan milyen nemi betegségről volt szó, hogy Max még a házasságuk előtt szerezte-e, és csak eltitkolta, ezt Alice sosem tudta meg. Csak egy dologban volt szerencséje. Sem ő, sem a baba nem fertőződött meg. 1917 novemberében világra jött a második fia, Karl. „Karli” pont az ellentéte lett az apjának: kedves, segítőkész fiú, aki igyekezett boldoggá tenni a környezetét. Az idők azonban, amelyekbe beleszületett, nem is lehettek volna boldogtalanabbak.

Otto kisfiúkorában

1917 októberében kitört a forradalom Oroszországban, és Bécsben is egyre gyakrabban került sor szociális zavargásokra. Nőtt az éhség, a betegség, az emberek belefáradtak a háborúba. Az új császár, Károly, még megpróbált a német szövetséges háta mögött titkos tárgyalásba lépni a szövetséges hatalmakkal, próbálkozásai azonban kudarcba fulladtak, és a Habsburg Birodalom széthullása feltartóztathatatlanná vált.{61}

Habár mindenki vágyakozva várta a háború végét, a vereség mégiscsak sokkot jelentett. Minden biztosíték, amit Alice generációja ismert, egyik napról a másikra megszűnt. Unokatestvére, Lily Bader, így írt erről: „Napokon át szállongtak a híresztelések, és nőtt az izgalom Bécsben, ám a császár lemondása november 11-én mégis váratlanul jött. Nehéz volt elképzelni Ausztriát a Habsburgok nélkül, akik 600 évig kormányozták az országot. Számunkra olyan furcsa volt ez, mintha a Hold egyszer csak leköszönt volna mennyboltbéli posztjáról.”{62}

Alice-t már csak fiai keresztneve emlékeztette a monarchiára: idősebbik fia Habsburg Ottóról kapta a nevét, a fiatalabbik a boldogtalan Károly császárról. Mindkettőjüktől a lehető legtávolabb állt, hogy monarchisták legyenek, és Alice-t sem érdekelték 1918 után a bájos Sisi-történetek. Megismerte az ottakringi realitást, és az nem volt túl romantikus.

Habár a császár egyik napról a másira elvesztette a tekintélyét, a zsidó családokban tovább éltek a hierarchiák, forradalom ide vagy oda, amint azt a Paul és Egon Erwin Kischről szóló alábbi anekdota bizonyítja. Egon Erwin Kisch, a száguldó riporter és lelkes kommunista, 1918. november 12-én megpróbált a Vörös Gárdával behatolni a Neue Freie Presse szerkesztőségének épületébe, de a lépcsőházban bátyjába, Paulba ütközött, a Presse gazdasági titkárába. Paul a következő szavakkal állta el Egon elől az utat:

„– Mit akarsz itt, Egon?

– Láthatod. Megszálljuk a szerkesztőséget.

– Ki az a mi?

– A Vörös Gárda.

– És mért pont a Pressét akarjátok megszállni?

– Mert ez a kapitalizmus fellegvára.

– Ne tedd magad nevetségessé, álljál odébb.

– Paul, te nem fogod föl a helyzet komolyságát. A forradalom nevében felszólítalak, hogy szabadítsd fel a bejáratot. Különben…

– Jó, jó, Egon. Engedek az erőszaknak. De egyet megmondok: ezt még ma megírom a mamának Prágába.”{63}

Ezután a félelmetes fenyegetés után Egon Erwin Kisch visszavonult. A történet hitelességét megkérdőjelezték, jóllehet a Neue Freie Pressét valóban megszállta rövid időre a Vörös Gárda. Kortársak, akik még személyesen ismerték Kisch mamát, Ernestinát, esküsznek rá, hogy igaz.{64}

A Habsburg Birodalom széthullása azt vonta maga után, hogy elveszett az olcsó magyar búza és cseh szén. A bécsiek kénytelenek voltak parasztportákkal csereberélni árukat. Alice így ír erről nyilvános visszaemlékezésében:

„A gyerekeim sose ittak friss tejet, és nem tudták, hogy néz ki egy narancs, vagy milyen ízű a csokoládé. Még azt sem tudták, hogyan lehet kenyeret venni élelmiszerjegy nélkül. […] A háború utáni években szörnyű harc folyt az élelmiszerért. Hivatalosan még mindent jegyre adtak. Aki nem bírta megfizetni a feketepiaci árakat, az éhezett, vagy megpróbált átmenni a határon, hogy elcserélje az utolsó holmijait, például a szőrmebundáját néhány font vajért, a fényképzőgépét egy zsák krumpliért. A parasztok nem fogadtak el pénzt, mert nekik is volt belőle bőven, viszont szívesen töltötték meg a házukat korábban sosem látott dolgokkal. Volt ott zongora, amin sosem játszottak, estélyi ruha, amit sosem vettek föl, vagy értékes könyvek, amiket még elolvasni sem tudtak, nemhogy megérteni.”{65}

A bécsi gyerekek a háború utáni első télen megtanulták, hogy Amerika egy gazdag ellenvilág. Amerikai segélyszervezetek „amerikai ételjuttatásban” részesítették őket.{66} A színész Leon Askin is ezek közé a gyerekek közé tartozott. Később leírta, mennyire rányomta a bélyegét a bécsi hangulatra a mániás depresszió azokban az időkben. Iskolákat zártak be, mert nem tudták fűteni őket. A gyerekek az utcán lődörögtek, és órák hosszat fociztak, hogy ne fázzanak. Igazi labdájuk már egyiküknek sem volt, úgyhogy rongyokat csavartak egy drótra, és ezzel a rongylabdával játszottak.

Habár Askin nagyon szegény zsidó családból származott, továbbra is részt tudott venni a kulturális életben. Az élelmiszerek elérhetetlenek voltak Ausztriában, ám a kulturális eseményeket megengedhették maguknak az emberek. Hogy takarékoskodjanak az árammal, a színházak délutánra tették az előadásaikat, és este fél nyolckor ment le a függöny.{67} De ez senkit sem zavart. Fő, hogy el lehetett menekülni a mindennapok elől. Askinhez hasonlóan Otto is szerette ezeket a menedékeket. Különösen a balett iránt lelkesedtek mindketten. Az operaházban elámulhattak a Piroska és a farkason vagy Andersen meséjén, A piros cipellőkön, és néhány órára megfeledkezhettek a valóságról.

A felnőttek is a színházba menekültek, és összekapargatott pénzükből utána összejöttek este egy kávéházban. Alice számára életbe vágóan fontosak voltak ezek a találkozók a barátnőivel:

„Gyermekkoromban […] teljesen elképzelhetetlen lett volna, hogy a férjünk nélkül beüljünk egy kávéházba. A háború mindent megváltoztatott. Az élelem, az áram és a tüzelő szűkös volta ahhoz vezetett, hogy nők is elmentek a kávéházba, ahol meleg volt, ahol bridzsezhettek, pótkávét ihattak, és lejsztolhattak maguknak egy szendvicset élelmiszerjegyre. A nőinváziót a férfiak nagy sajnálattal vették, hiszen a kávéház addig az ő felségterületük volt.”{68}

De Alice, amilyen gyakran csak lehetett, távol akart lenni a férjétől. Már csak katasztrófák fűzték őket össze: „1920-ban nagy összeget veszített kártyán, és kényszerített, hogy adjam el a gyönyörű gyémánt karkötőmet, hogy ki tudja fizetni belőle az adósságát. Elérkezett a vég. Azt hiszem, már csak egy hetet élt utána, mert amikor meghalt, volt még valami a pénzből.”{69}

De ez a pénz sem tartott ki sokáig.

{1} Otto Urbach levele Karl Urbachhoz, 1938. június 5. Otto Urbach hagyatéka.

{2} „Rot-Weiß-Rot, bis zum Tod!” Cordelia Dodson levele Karl Urbachhoz, 2003. 10. 02. Cordelia Dodson hagyatéka.

{3} Idézi a Reed College Cordelia Dodson halálára írt nekrológja, 2011-ben. Lásd:
https://www.reed.edu/reed-magazine/in-memoriam/obituaries/december2011/cordelia-dodson-hood-1936.html.

{4} William D. B. Dodson (1871–1950) 36 éven át állt a portlandi kereskedelmi kamara élén. Nekrológját lásd: The Oregonian, 1950. 06. 29.

{5} Idézi: Elizabeth P. McIntosh, Sisterhood of Spies. The Women of the OSS, Maryland 1998, 176. o.

{6} Hermann Brochtól, az Einsteinhez hasonlóan Princetonban élő írótól származik a vers. Lásd: Friedrich Torberg, Die Tante Jolesch oder der Untergang des Abendlandes in Anekdoten, Bécs, 1986, 1. és 2. rész (1. kiadás 1975), 288. o. Mindazonáltal a princetoni Institute for Advanced Study (IAS), ahol Einstein dolgozott, nem szolgálhat írásos bizonyítékkal erről. Itt köszönöm meg az IAS levéltárosának, Marcia Tuckernak, hogy segítségemre volt számos más forrás megkeresésében ehhez a könyvhöz.

{7} Felix Mayer, The Mayer Family, from Pressburg to Vienna, New York, 1960, tíz, géppel írt lap, a Mayer család hagyatékában.

{8} Vagy később a sok kép egyikén látta, amelyeken rendszerint fehérnek ábrázolják.

{9} Felix Mayer, The Mayer Family. Lásd még Georg Gaugusch, Wer einmal war. Das jüdische Großbürgertum Wiens 1800–1938 (Jahrbuch der Heraldisch-Genealogischen Gesellschaft Adler, 17. kötet), 2. köt., L–R, Bécs, 2016, 2254 skk.

{10} Alice később még majd megismeri Tony nagymamát, akit „eredeti darabként” ír le. Lásd hozzá: Alice Urbach, Some Members of the Mayer Family, 1789–1957. Gépírásos családi emlékek, Alice Urbach 1957-es elbeszélése alapján, lejegyezte Charles Landstone, London, 1957, a Mayer család hagyatékában.

{11} Lásd hozzá még: Adelheid Mayer/Elmar Samsinger, Fast wie Geschichten aus 1001 Nacht. Die jüdischen Textilkaufleute Mayer zwischen Europa und dem Orient, Bécs, 2015, 13. o.

{12} Sigmund Mayer, Die Wiener Juden. Kommerz, Kultur, Politik 1700–1900, Bécs 1917, 5. o. Részletesebben lásd a visszaemlékezéseiben: Sigmund Mayer, Ein jüdischer Kaufmann 1831–1911, Berlin/Bécs, 1926. Sigmund büszke volt rá, hogy a gettó leírásáért olyan szerzők gratuláltak neki, mint Karl Lamprecht, Werner Sombart és Lujo Brentano. Lásd ehhez Sigmund Mayer levelét Arthur Schnitzlerhez, dátum nélkül, kb. 1914. Arthur Schnitzler hagyaték, Literaturarchiv Marbach.

{13} Sigmund Mayer, Wiener Juden, 4. o.

{14} Uo., 10. o.

{15} Sigmund így ír erről: „A törvény nem engedélyezte, hogy egy zsidó ingatlant tulajdonoljon. Ha vásárolt egy házat, akkor egy keresztényt kellett vevőként szerepeltetnie, a tulajdonjogot pedig felmondhatatlan haszonélvezői szerződéssel és azt követőn jelzálogteherrel vagy más kerülőúton kellett biztosítania. Ám még e formaságok betartásával sem volt törvényileg lehetséges, illetve nem juthatott az eszébe egyetlen zsidónak sem, hogy a gettón kívül, a városban vegyen házat, hiszen nem is lakhatott benne!” Uo., 6. o.

{16} Uo., 4. o.

{17} Sigmund drasztikus gettóábrázolását főleg az ortodox zsidók bírálták erőteljesen: „[Sigmund Mayer] tipikus asszimiláns volt, és a pozsonyi gettóról adott leírását az ottani zsidó élet iránti érzelmi ridegség jellemzi, az amúgy nevelő célzatú ábrázolás mellett.” Idézi: Jüdische Presse, Organ für die Interessen des orthodoxen Judentums. Nr. 17/33, 1920. november, 5. o.

{18} Sigmund Mayer, Wiener Juden, 3. o.

{19} Alice Urbach, Old World – New World. The Personal Life Story of Mrs. Alice Urbach, 25 oldalas géppel írt kézirat, 1977, 2. o., Alice Urbach hagyatéka.

{20} Eric Hobsbawm úgy tudta, hogy anyja, Nelly rokonságban áll Mayerékkel, mert Sigmund öccsét, Albertet, „bácsi”-nak szólította. Lásd Eric Hobsbawm, Gefährliche Zeiten. Ein Leben im 20. Jahrhundert. München, 2006 (angol nyelvű első kiadás 2002), 19. o. A megszólítás azonban alighanem csak a korának szólt (Michael Livni közlése).

{21} Rudolf Agstner, A Tale of Three Viennese Department Stores in Egypt. The Oriental Adventures of Mayer, Stein and Tiring, in: Aufbau, 9. sz, 1999. 04. 30., 12. o.

{22} Az A. Mayer cég a 828. helyen szerepelt. Egyik alapítója, Sigmund mindazonáltal egy évvel korábban kivált. A lista elején „a császári ház, magas rangú arisztokraták, járadékélvezők, bankárok álltak”, ehhez lásd: Roman Sandgruber, Traumzeit für Millionäre. Die 929 reichsten Wienerinnen und Wiener im Jahr 1910, 11. o.; továbbá Mayerékhoz 400. o.

{23} Idézi Mayer/Samsinger, 1001 Nacht, 99 skk.

{24} Negyven éven keresztül írt cikkeket a Neue Freie Presse számára, ezalatt többek közt Karl Kraust is ellenfelévé tette. A Neue Freie Presse 1903-ban „A zsidók gazdagsága Bécsben” címmel leközölte Sigmund előadását, amelyben cáfolni próbálta, hogy a zsidók a nemzeti vagyonnak nagyobb részét birtokolnák, mint a keresztények. Amire Karl Kraus, a zsidó újságíró élesen megjegyezte, hogy fölöttébb nevetséges, ha éppen a gazdag Sigmund Mayer hangoztat ilyen állításokat. Karl Kraus, Die Fackel, 131. sz., 1903. február, 22. o.

{25} Lásd: Alice Urbach, Old World, 5. o.

{26} Die Zeit, XII. sz., 1897. 08. 27. (A Die Zeit egy 1894 és 1904 között szombatonként megjelenő osztrák újság volt.)

{27} Herzl 1904-ben hunyt el, de földi maradványait 1949-ben Döblingből elvitték Izraelbe. Sigmund ellenben ottmaradt a döblingi temetőben.

{28} Alice féltestvérei: dr. Arnold Mayer (1862–1926), Sidonie Rosenberg (sz. 1865) és Karoline Löwit, utóbb Fleischner (sz. 1867), Siegfried Mayer (1869–1923) és Gabriele Mayer (1872–1876).

{29} 1850. augusztus 12-én született, és 1921. április 17-én hunyt el.

{30} Alice Urbach, Old World, 4. o.

{31} Alice Urbach, magnóinterjú a 70-es évekből, Alice Urbach hagyatéka.

{32} Alice Urbach, Old World, 4. o.

{33} Uo., 16. o.

{34} Alice Urbach, Old World, 14. o.

{35} Egy „jól vezetett ház”, írta Friedrich Torberg, hozzájárulhatott a férj előmeneteli esélyeinek javításához. Torberg, Tante Jolesch, 64. o.

{36} Uo., 25. o.

{37} Alice Urbach, Old World, 17. o.

{38} Stefan Zweig, Die Welt von Gestern. Erinnerungen eines Europäers, Frankfurt, 1978 (első kiadás 1942), 88. o. Magyarul: A tegnap világa. Egy európai emlékezései (ford. Tandori Dezső), Budapest, 1981, 120. o.

{39} „Egyik naplóm megtalálása, épp az utolsóé (Emilie-ről). Apám nagy jelenetet rendez.” A tizenhat éves Arthur Schnitzler bejegyzése, 1879. 03. 18., idézi Peter Gay, Das Zeitalter des Doktor Arthur Schnitzler. Innenansichten des 19. Jahrhunderts, Frankfurt am Main, 2012, 21. o.

{40} Alice Urbach, Old World, 3. o.

{41} Torberg, Tante Jolesch, 17 sk.

{42} Ludwig Hirschfeld, Wien. Was nicht im Baedeker steht, München, 1927, 241. o.

{43} Sidonie tizenkilenc évesen ment nőül Julius Rosenberghez, aki 1849. november 13-án született Temesváron, és 1938 augusztusában halt meg. 1910-ben a Servitengasse 13.-ban laktak, Bécs 9. kerületében. Lásd az Izraelita Hitközség anyakönyvét, valamint (néhány hibával a dátumokban):
https://www.geni.com/people/Sidonie-Rosenberg/6000000024633195072.

{44} Löwit ugyan maga alapította a könyvesboltot, az antikváriumot és a kiadót 1883-ban, de a vállalkozás csak Sigmund támogatásának köszönhetően virágzott fel.

{45} Karoline 1887-ben ment hozzá Richard Löwithez. Ebből az első házasságából született 1890-ben fia, Fritz Löwit. Fritz korán kitört a polgári viszonyok közül, és lelkes kommunista lett. Az utolsó hír, amit a család róla hallott, az volt, hogy 1942-ben egy kommunista újságnak dolgozott Bukarestben. Karoline férje, Richard Löwit már 1908-ban meghalt. Utána Karoline eladta a kiadót, amely továbbra is az R. Löwit nevet viselte, de már egy új zsidó tulajdonosé, dr. Mayer Prägeré volt. 1938 szeptemberében egy „érdemes nemzetiszocialista”, Erich Landgrebe vette át a céget. Mayer Prägert az Anschluss után letartóztatták. Lásd Murray G. Hall/ Christina Köstner, „…allerlei für die Nationalbibliothek zu ergattern…” Eine österreichische Institution in der NS-Zeit, Bécs, 2006, 111. o. Mayer Prägert 1942-ben Auschwitzba deportálták, ahol 1942. november 3-án megölték. Lásd még Iris Pawlitschko, Jüdische Buchhandlungen in Wien. Arisierung und Liquidierung in den Jahren 1938–1945, Magisterarbeit Universität Wien, 97 sk. Karoline 1913-ban ment hozzá második férjéhez, a fémárugyáros Max Fleischnerhez, aki üzlettárs volt a Pick és Fleischner cégben. Lásd: Felix Mayer, The Mayer Family.

{46} Az összefoglalóban az is érdekes, hogy még Sigmund házánál is megünnepelték a karácsonyt. Alice Urbach, Old World, 17 sk.

{47} Prager Tageblatt, 1908. 07. 03., 4. o.

{48} Alice Urbach nem hivatalos visszaemlékezései, Alice Urbach hagyatéka (Katrina Urbach tulajdonában).

{49} Lásd Roman Sandgruber, Traumzeit für Millionäre, 16. o.

{50} A hivatalos változat címe Old world – New world, a nem hivatalos tízoldalas.

{51} Alice Urbach, Old World, 5. o.

{52} Alice Urbach nem hivatalos visszaemlékezései.

{53} Sigmund Mayer az azt követő években még háromszor költözött Döblingen belül. Ezekre a címekre: Carl-Ludwig-Straße 77., Lannerstraße 12. és Linnéplatz 5.

{54} Salten levele Karlhoz: „Kedves Karli Urbach, a kis nyúl ügyében gyorspostával küldöm e sorokat. Mindig friss salátaleveleket kell kapnia, friss káposztafejecskéket, friss, kisebb-nagyobb sárgarépákat […] minden táplálék legyen friss, emberi kéz ne érintse, megmosva ne legyen, maradjon meg pontosan olyannak, amilyennek terem. Fontos: mindennap friss, új eleség, fajtáját lehetőleg váltogatva. A legfontosabb az ivási lehetőség mellett: a kis nyulat hagyjuk békén, ne sokat fogdossuk, ne sokat babusgassuk vagy hordozzuk. És gondoskodni kell róla, hogy szabadon mozoghasson. Amennyiben sikerül az úrfiknak életben tartani a kicsit, már tettem valami jót. Sokszor üdvözöli […] Felix Salten.” Karl Urbach hagyatéka.

{55} Alice Urbach, Old World, 6 sk.

{56} Alice Urbach nem hivatalos visszaemlékezései.

{57} Uo.

{58} Idézi Friedrich Torberg, Die Tante Jolesch, 92. o.

{59} 1909-ban a sorozásnál „alkalmatlannak” nyilvánították Maxot, 1917-ben viszont „szolgálatra alkalmasnak”. Az aktában gyermekorvosnak nevezik. Népfelkelés-nyilvántartó, Max Urbach, AT-OeStA/KA Pers GB Evidenzen LSt MilKdo Wien Sanität 9, ÖStA.

{60} Alice Urbach nem hivatalos visszaemlékezései.

{61} Károly törekvéseihez többek között lásd Karina Urbach, Hitlers heimliche Helfer. Der Adel im Dienst der Macht, Darmstadt, 2016, 153 skk.

{62} Lillian M. Bader, Ein Leben ist nicht genug. Memoiren einer Wiener Jüdin, Bécs, 2011, 189. o.

{63} Torberg, Tante Jolesch, 29. o.

{64} A Vörös Gárda kikényszerített egy külön kiadást, majd elvonult. Franz Endler azok közé tartozik, akik kétségbe vonják a történetet: Franz Endler, Wien zwischen den Kriegen, Bécs, 1983, 20 sk.

{65} Alice Urbach, Old World, 1., 5. o.

{66} Leon Askin, Quietude and Quest. Protagonists and Antagonists in the Theatre, on and off Stage as Seen Through the Eyes of Leon Askin, Riverside, 1989, 41. o.

{67} Uo.

{68} Alice Urbach, Old World, 15. o.

{69} Alice Urbachs nem hivatalos visszaemlékezései. Hivatalos visszaemlékezéseiben így szépíti meg férje halálát a gyermekei számára: „Az uramnak gyenge lábon állt az egészsége. Éjjel-nappal szegény, alultáplált embereket kezelt, az erőfeszítések meg a gondok korán sírba vitték.” Alice Urbach, Old World, 1. o.