Caroline Cauchi

A NŐ, AKI ELADTA VAN GOGHOT

Fordította: Torma Péter

A mű eredeti címe: Mrs Van Gogh

Copyright © Caroline Cauchi, 2023

A kiadvány a Harper Collins Publishers engedélyével jelent meg

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2025

Magyar fordítás © Torma Péter, 2025

Minden jog fenntartva; a műnek részletei sem közölhetőek,

és semmilyen formában nem sokszorosíthatóak

a jogtulajdonos engedélye nélkül.

Tilos a mű mesterséges intelligenciához köthető

felhasználása, beleértve a generatív MI-technológiákat is.

ISBN 978-963-614-666-5 (papír)

ISBN 978-963-614-667-2 (epub)

Megjelent az Animus Kiadó gondozásában, 2025-ben

Az Animus Kiadó a Central Kiadói Csoport tagja

Felelős kiadó: Marosi László

www.animuscentral.hu

A kiadó az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja.

Szerkesztette: Szarka Károly

Korrektor: Hidalmási Anna

Borítóterv: Tabák Miklós

E-book: Scriptor Kft.

Ez a tiéd, kugina. Mindig hiányozni fogsz.

(Dr. Jacqueline Azzopardi, sz. Cauchi, 1969–2016)

A hétköznapi élet egyhangú menetében oly kevés idő jut a merengésre, és néha napok telnek el úgy, hogy nem élek, csupán megtörténik velem az élet, ami rettenetes. Szörnyű lenne, ha életem végén ezt kellene mondanom: „Valójában hiába éltem, hisz semmi nagyot vagy nemeset nem értem el…”

(A tizenhét éves Johanna Bonger, 1880. március 26.)

A nő Vincent van Gogh mögött

2018. június 17., vasárnap

Széles körben elfogadott feltételezés Vincent van Gogh 1890. július 29-én bekövetkezett halála óta, hogy a hírneves festő öngyilkos lett. Valójában több mint egy évszázada folynak a találgatások a halála körül. De mi lehet az oka, hogy bár a közönség nagy része ezután még évtizedekig nem ismerte a nevét, alig kerül szóba, hogy mi lett a posztimpresszionista művészetével, miután ő elhunyt?

Van Gogh ma a nyugati művészet történetének egyik leghíresebb és legnagyobb hatású alakja. Egyesek nem is gondolnák, hogy az ember, akinek neve mára egyet jelent a művészettel, életében csupán egy vagy két képét adta el, és sokkal inkább dolgozott ételért és alkoholért cserébe. Persze a Van Gogh köreibe tartozó többi művész méltatta a festményeit, a közönség azonban csak jóval a halála után ismerte meg a nevét.

De mi hozta el ezt a változást? Mi történt Vincent munkáival a halála után? Ki vállalta magára, hogy megismertesse Van Gogh festészetét a világgal?

Egy bizonyos Van Goghné. Vincent tehetsége mellett egyedül az övé az érdem azért, hogy ma már mindenki ismeri a Van Gogh nevet.

De mit tudunk róla?

ELSŐ FEJEZET

KIBONTAKOZÁS

1888 nyara

Párizs

Vasúti kocsik

– Húgocskám!

Egyetlen szó, és egy rakás zokogó szerencsétlenséggé változom át a Gare du Nord előtt. A jó ég tudja, mit gondol a többi utas; kis bőröndöm a lábamhoz hullik, könnyek csíkozzák az arcomat. Azt hiszem, még valami nyávogásra emlékeztető halk nyöszörgés is kiszakad belőlem. A zsebkendőm túlságosan magasra csúszott fel a ruhaderék szűk ujjába ahhoz, hogy elérhessem, de már nem is próbálom. Meglátom őt. A bátyámat: magas ember, keménykalapját a tömeg feje fölé emeli, és úgy integet nekem, küszködve a vonatról leszállt utasok áradatával.

Mozdulatlanná dermedve nézem, ahogy átfurakodik a pályaudvar előtt álló kőoszlopok között. Más utasok sietnek el mellettem, a nyomunkban hordárok imbolyognak, nagy nehezen egyensúlyozva a túlságosan sok poggyásszal. Sürgés-forgás, egy-egy elkiáltott au revoir,[1] keménykalapok és koldusok. Szalagcsokrok, nevetés, cilinderek és mezítlábas gyerekek. A hölgyek napernyőt tartanak maguk fölé, nehogy megkapja a bőrüket a nap, néhányuk kezében legyező, hogy érje őket egy kis fuvallat; engem semmi sem óv a délutáni verőfénytől. Ismerős nyelvek, és olyanok, amelyeket nem tudok hová tenni. Végre valóban érzem: Párizsban vagyok.

– Hát itt vagy – mondom dadogva, mert a könnyeimet nyeldesem.

– Szent ég, micsoda hőség! – mondja ő.

Megtörölgeti a homlokomat egy selyemzsebkendővel. Andries arcát mások fiatalosnak mondanák: tojásdad alakú, hibátlan, a füle túlzottan eláll, a bajsza vége szeretne felfelé kunkorodni.

– Régóta vársz? Ideértem volna előbb, de mama levele csak néhány órája jött meg, és annyi mindent kellett elrendezni…

– Hát tudod? – kérdezem.

Andries bólint, a pillantása az arra járókra ugrál, nem találkozik az enyémmel. Ettől újra sírva fakadok. Egybefolyik a taknyom és a könnyem. A szégyen, a mélységes szégyen, amiért tönkretettem az életemet. Felemelem a karomat, hogy a blúzom ujjával töröljem meg a szememet, de Andries a kezembe nyomja a zsebkendőjét. Törölgetem vele a szememet és az arcomat, majd belefújom az orromat, olyan hangosan, mintha trombitálnék. A bátyám felé nyújtom a zsebkendőt, de ő megrázza a fejét.

Andries magához húz. Homlokon csókol, és átkarolja a vállamat.

– Nem lesz semmi baj – vigasztal.

– Sohasem mehetek vissza tanítani – mondom.

A nagy turnűrömmel nekimegyek egy fiatal hordárnak, a kezében cipelt ingatag poggyászhalom tetejéről puffanva a kövezetre esik egy kis utazótáska.

– Pardon, mademoiselle[2] – mondja. Lesütött szemmel kissé meghajol, mire a többi táska is előrebillen. Gyorsan kiegyenesedik. Zavarban van, nagyon fiatal, közelebb a kisfiú-, mint a felnőttkorhoz. – Az első napom – teszi hozzá hadarva, franciául.

Ezen muszáj elmosolyodnom.

– Nekem is – válaszolom hollandul, amit nem hiszem, hogy megért.

– Túl nagy ez a turnűr Párizsba – bosszankodom. – Esküszöm, mutogatnak rám az emberek.

El is fordulok, hogy megmutassam Andriesnak. Túlságosan kitüremkedik, olyan benne az alakom, mit egy ló hátsó fele. A pályaudvar órája négyet üt, ahogy Andires lehajol a földre esett poggyászért, majd visszaügyeskedi azt a bőrtáskák ferde tornyára, aztán a fiú eldülöngél.

– Utálsz? – kérdezem.

– Ne butáskodj – feleli. – Téged szeretlek a legjobban a világon.

– Papa utál. Azt mondja, a sárba dobtam a neveltetésemet, és szégyent hoztam mindnyájatokra.

– Van más foglalkozás is – mondja a bátyám.

Felveszi a bőröndömet, és int a fejével, hogy kövessem a tömegen át.

– Vége a jó híremnek! Eduard Stumpff gondoskodni fog róla!

– Írt papának – mondja Andries, miközben átevickélünk a tömegen. – Azt állítja, te futottál utána, és téged okol, amiért kompromittáló ölelkezés közben kaptak rajta. De azt is hozzátette, hogy egyszeri alkalom volt.

Kissé túl gyors léptekkel halad, keménykalapját a tömeg feje fölött lengetve. Szökdécselnem kell, hogy ne maradjak le mögötte.

– Micsoda? – hüledezem. – Három évig tartott…

– Egyszeri alkalom volt – ismétli meg zord hangon Andries, előreszegezve a tekintetét.

Bólogatok, de nem látja. Úgy tűnik, a hosszú vonatút alatt Amszterdamból Párizsba átíródott a történetem. Minden az én hibám. Ez a hivatalos álláspont.

– Papa már tárgyalt is arról, hogy „egészségügyi okokból becsülettel elbocsássanak” a tanári pályáról, azzal a feltétellel, hogy távol maradsz Stumpfftól.

– Szeretném neki elmondani az igazat. Stumpff aljas képmutató…

– Ellen kellett volna állnod neki, Jo – szakít félbe Andries.

– De hiszen regényíró – mondom, mintha ez megmagyarázná, hogy miért voltam képtelen nemet mondani.

Felrémlik előttem Eduard. Sötét haja a szemébe hullik, egyik keze a csípőmön, a másikkal a táblának nyom, hogy kréta megy a hajamba. Szeretlek, Jo. Hamarosan együtt leszünk.

Andries megáll, és a látomás szertefoszlik, ahogy nekiszaladok a hátának. Újra a tizedik kerület utcáinak lármája tölti be a fülemet. Felém fordul, és a szemembe néz.

– Mégis hogy gondoltad ezt, Jo? – hallom a csalódottságot a hangjában.

– Világos, hogy nem gondolkoztam egyáltalán, de azért ő sem szent. Egy…

– Gyere – indul el újra. – Majd együtt rendbe hozzuk. Fogunk egy fiákert, és elmegyünk hozzám. Ma már ne gyalogolj.

A pályaudvar előtt várakozó lovaskocsik sora felé tartunk. Trágyakupacok díszelegnek az utcakövön, a bűzük az orromba hatol. Az orrom és a szám elé tartom Andries zsebkendőjét, de nem sokat segít. Megvárom, amíg kialkudja a kocsissal a viteldíjat, őket mintha egyáltalán nem zavarná a szag. A kocsis ostora olyan hosszú, amilyet még sosem láttam, és a cilindere is sokkal magasabb azoknál, amiket otthon hordanak.

Párizs nagyobb és szégyentelenebb, mint Amszterdam. Máris mindent különlegesnek érzek itt; meggyőződésem, hogy még a nap is fényesebben és erősebben süt.

Két fürge fiú, ha jól sejtem, inasok lehetnek, négykézláb mászkálva, egyik kezében kisseprűvel, a másikban lapáttal igyekszik feltakarítani a mocskot. A vereség az arcukra van írva, a lapátjuk túl kicsi, a kupacok pedig túl nagyok.

Az alkunak vége, Andries átadja a kocsisnak a bőröndömet, aztán a kezét nyújtva besegít a kocsiba. Elveszem a zsebkendőt az arcom elől, és visszatartom a lélegzetemet, amíg a turnűrömet felmanőverezem a három lépcsőfokon, majd be a szűk ajtón át a fedett jármű belsejébe. Odabent nagyot fújok; úgy érzem, mintha az elmúlt három évben nem vettem volna levegőt. A bőrülés peremén kuporogva eligazgatom a szűk helyen a nevetséges turnűrt, amíg Andries beszáll mellém, és becsukja az ajtót.

Kiszól a kocsisnak, mire egy „Hé, la-bas!”[3] kiáltás hallatszik, és a kocsi döcögve megindul a kövezeten.

[1] Viszontlátásra.

[2] Elnézést, kisasszony.

[3] Utat!

Menedék a Montmartre-on

Öt perc néma csend, amíg mindketten a párizsi életet nézzük a kocsi ablakából, aztán a bátyám megkérdezi:

– Mit csinált a szakácsnő, amikor rajtakapott titeket?

– Addig sikoltozott ész nélkül, amíg oda nem ért az igazgató – felelem.

– Nem lep meg, hogy ott helyben elbocsátott.

Bólogatok, és közben nem bírom megállítani a nyakamon át az arcomig szaladó forróságot.

– Eduard bezzeg megtarthatta az állását.

Nézem a bátyámat, várom, hogy mit szól ehhez. Semmit.

– És a hír már azelőtt Amszterdamba jutott, hogy te hazaértél? – kérdezi, de nem rám néz, hanem az ablakon bámul kifelé.

– Papa az állomáson várt. Tajtékzott dühében, ordított, ütötte a fejemet, pofozta az arcomat. Azt hiszem, jó néhány hétig erről pletykál még a környék. – Az arcom továbbra is ég, önkéntelenül érintem meg a tenyeremmel.

– Mit vártál, hogy fogadja majd? – fordul most felém Andries.

– Kedvesen – válaszolom szinte suttogva. – Hibáztam, megtévedtem, de hát ez emberi dolog, nem igaz? És azt sem tudtam, hogy itt mi vár majd rám.

– Jaj, Jo – szorítja meg a kezemet. – Mindig örülök, ha alkalmam adódik veled lenni.

– Eduard azt mondta, szeret, és feleségül fog venni, hogy együtt lehetünk, amint a regénye megjelenik.

Andries fújtatva megcsóválja a fejét. Nem tudom, hogy gúnyolódik rajtam, vagy szórakoztatják a szavaim, de az biztos, hogy nem haragszik.

– Te bolond – mondja. – Felnőtt nő vagy. Huszonöt éves korodra lehetett volna több eszed.

– Papa nem hagyta, hogy megmagyarázzam. Egyetlen éjszakát sem tölthettem otthon, a legelső vonattal ideküldött.

A bátyám újra megszorítja a kezemet.

Már biztonságban vagyok.

– Mindent megadtál annak az embernek anélkül, hogy feleségül kellett volna vennie.

– Azt nem adtam meg neki! – tiltakozom. – Mi soha nem…

– Ez már mindegy. – Leszedegeti szűk nadrágjáról a ráhullott hajszálakat, miközben a szavaimat emésztgeti. Tudnia kell az igazat.

– Életemben nem éreztem magam ennyire nyomorúságosan – kesergek.

– Semmi értelme ezen rágódni, kishúgom. Már itt vagy velem, Párizsban. Legjobb lesz, ha inkább élvezed a büntetésedet.

– A büntetésemet?

Árulkodó nyomokat keresek az arcán, de ő csak mosolyog.

– Papa száműzött téged Amszterdamból a nyárra.

Én is elmosolyodom. Lehunyom a szememet, és a lovak patkóinak kopogását hallgatom.

– Mindig is szeretted a könyveket és a művészetet – mondja Andries, mire újra kinyitom a szememet.

– A nők a szépművészetek támogatói kell hogy legyenek, de művészek sohasem – utánzom papa szigorú hangját.

Andries rám néz, és elneveti magát. A mosoly most már ott marad az arcán.

– Párizsban sok a női művész – mondja.

– És közülük hányan élnek meg belőle? – érdeklődöm. – Hányan állíthatnak ki a szalonokban?

Várom a bátyám válaszát; az arcán összpontosítás látszik. Úgy sejtem, az ismerősei között keresgél egyetlen példa után, amellyel alá tudná támasztani az érvelését.

Lenyűgöz a művészet – az alkotás, a felfedezés és az elemzés. Mindig is lenyűgözött. Megszállottan igyekszem megérteni a festők technikáit és az alkotás módozatait. Valaha arról álmodoztam, hogy Párizsban fogok tanulni, de papa rá se hederített az érveimre. Sosem pazarolta volna az idejét és a véleményét a műveimre, rá se nézett a vásznaimra és a vázlataimra. Egész halom áll belőlük még mindig a pincébe elrekesztve; próbálkozások vízfestékkel, szénnel, még néhány olajkép is; technikailag igen gyengécske kísérletek. Sosem állítottam, hogy őstehetség vagy rejtőzködő géniusz lennék, és amikor elhatároztam, hogy megvívom a harcomat az oktatásért, hogy én lehessek a családban az első nő, aki visszautasítja a tőle elvárt szerepeket, és valami másra – valami többre, jobbra – tör, tudtam, hogy nem a művészeti képzésért fogok harcolni. Helyette az angol irodalmat – az írókat, a költőket – választottam, és a művészet iránti szeretetem megmaradt titokban és visszafogottan űzött szórakozásnak. Egyedül Andries tudta, hogy a festészet megszállottja maradtam. Papa azt mondta volna, hogy puszta idő- és pénzpocsékolás az egész.

– Van egy barátom, kitűnő műkereskedő. A legjobb a városban. Megkérdezem őt a művésznőkről, hogy tud-e neked segíteni. Most viszont egyelőre azzal törődj, hogy kiverd a fejedből azt az embert – mondja Andries. Közben int a kezével, mintha egy varázstrükkel el akarná tüntetni Eduardot.

Bólintok. Újra lecsukódik a szemem, a patakopogás ritmust ad a gondolataimnak.

Azzal az emberrel, Eduarddal a második tanári évem elején ismerkedtem meg; mindketten ugyanabban a bentlakásos leányiskolában dolgoztunk Utrechtben. Okos volt, szellemes, és a szeme a legnagyobb és leghalványkékebb, amit valaha láttam. Tíz évvel idősebb volt nálam, bölcsebb, és tele tapasztalattal: az irodalomról, a művészetről, a nőkről. Azonnal beleszerettem, ő pedig hamar felfejtette a lényemet magát. Azt mondta, sosem szeretett senkit, amíg én nem jöttem, hogy én vagyok a múzsája, és ha elhagyom, egy szót sem ír soha többé. Találtam magamban indokot, hogy miért nem jegyeztük el egymást a három év alatt, amíg találkozgattunk, mert hittem a szavainak és a vad eszméinek. Próbáltam nem odafigyelni, mikor Cook említette, hogy Eduard Stumpff jegyben jár valakivel, amikor ő felejtette el megemlíteni, hogy elutazik, vagy amikor terjedni kezdtek a pletykák az iskolában Eduardról és Blom kisasszonyról, az énektanárról. Elfogadtam a duzzogásait, elfogadtam a hallgatásai okozta szorongást, és rögvest ugrottam, ha úgy döntött, mégis van egy-két órája a számomra. Nevetséges voltam, egy karikatúra, önmagam lehető legrosszabb változatává torzítva.

– Még csak két napja történt– szólal meg Andries. – El fog múlni.

Mire kinyitom a szememet, látom, hogy legyint a kezével. Észre sem vettem, hogy sírok.

– Sosem fogok más férfit szeretni – mondom, de amint a szavak elhagyják a számat, érzem, hogy nem igazak. Ő volt az első férfi, akit szerettem. Nem a megfelelő férfi. Nem is szeretni való. Egy tolvaj tanítói köpönyegben; három évet lopott el az életemből, és mi végre?

Andries nevet.

– Neked… nekünk van egy bizonyos hírnevünk. És ezzel elvárások járnak. Jól tudod. – Egy pillanatig csendben ül, szeme az elsuhanó épületeken. – Lesz új szerelmed, mama és papa majd gondoskodnak róla. Még az év vége előtt férjhez adnak.

– Sohasem megyek férjhez.

Megint csak legyint a szavaimra.

– Bizonyos dolgokat meg kell tenned, Jo. A tetteknek következményeik vannak. De mindent helyre lehet hozni. Most egyelőre van egy egész nyarad arra, hogy olvass, rajzolj és fess. A Montmartre lesz a játszótered.

– Csak, ha nem kell férfiakat szórakoztatnom, különösen nem írókat – mondom. Aztán én is elhallgatok egy pillanatra, amíg kinézek az ablakon. – Még mindig nem tudom elhinni, hogy a Montmartre-on laksz.

– Nem egészen a Montmartre-on – helyesbít Andries. – Mama úgy mondaná, hogy a Boulevard de Clichy megfelelő oldalán, bár azt hiszem, sosem fogja nekem megbocsátani, hogy nem a nyolcadik kerületet választottam. – Nevet. – Hoztam neked ajándékot.

Szalonkabátja belső zsebébe nyúl, és egy noteszt nyújt át nekem.

– Vezess naplót, amíg itt vagy. Töltsd meg az üres oldalakat szavakkal és rajzokkal.

Minden fájdalmam ellenére ott motoszkál bennem az izgalom szikrája a lehetőség miatt, hogy amennyire csak lehet, elmerülhetek a párizsi művészeti életben. Vágytam rá, hogy meglátogathassam a bátyámat Párizsban, és a büntetésem most alkalmat adott, hogy őt és a várost is láthassam.

– Élvezzük együtt ezt a nyarat, mielőtt vissza kellene menned Amszterdamba, hogy meglásd, milyen megoldást találtak számodra a szüleink – mondja Andries.

Kinézek a kocsi ablakán.

– Mit építenek ott? – kérdezem. Egy kis domb tetején épül valami. Szinte eltaszítja magát a földtől, sugárzó fehér kő bonyolult faállványzattal körülvéve.

Andries előrehajol, és ő is kinéz az ablakon.

– Ott? A Montmartre csúcsán? – mutat a város legmagasabb pontján felállított tömör állványzatra. – Az egy bazilika lesz. Egy kápolna már most is van ott. Láthatod is az állványokon túl. Akit csak ismerek, mindenki adományozott legalább egy téglára valót, de folyton kérdezgetnek, nem fizetnék-e egy oszlopot belőle. Isten tudja, mikor lesz készen.

– Szédületes látvány lesz majd – mondom.

Andries bólogat.

– Párizs változóban van. Majd nézd meg, mit épít Eiffel a Marsmezőn. – Hallom az izgatottságot a hangjában. – Minden héten elmegyünk oda.

– Kivel? – kérdezem.

– Emlékszel Sara Voortra?

Megrázom a fejemet, és odafordulok a bátyámhoz:

– Szerelmes vagy?

Mélyről jövő kacagást hallat. Ezek szerint mulatságos a gondolat, hogy együtt legyen Voort kisasszonnyal. Várok.

– Papa barátja Samuel Voort – mondja. – Az ő lánya Sara. Néhányszor eljött mamához. Rusnya teremtés. Olyan kerek a képe, mint a teliholdé, nagy krumpliorra van, meg apró, gonosz malacszeme.

– Milyen kedves leírás, drága bátyám – legyintem meg a notesszel.

– Mostanában egy barátomat kerülgeti. Theo van Goghot, hallottál már róla?

Megrázom a fejemet.

– Ő az a kiváló műkereskedő, akit említettem. Az összes feltörekvő művészt ismeri. Sok időt töltünk együtt. Kedvelni fogod Theót. Bejuttatlak hozzá. Mutasd meg neki a műveidet, és…

– Igazán nem vagyok tehetséges.

– Akkor használd ki ezt a nyarat, fejleszd a képességeidet, és tanulj másoktól. Ezzel foglalkozz, ne azzal a nagyképű fajankóval, aki összetörte a szívedet, és szégyent hozott a családunk nevére – utánozza Andries a mama rideg, sipító hangját. Ezúttal a lábára csapok a notesszel, majd a karjába fűzöm a karomat, és csontos vállára hajtom a fejemet.

– Köszönöm – mondom.

– Mit? – kérdezi, és csókot nyom a fejem búbjára.

– Hogy nem zársz be egy bűzös pincébe. – Megint elsírom magam, de ezek már nemcsak a bánat, hanem az öröm és a megkönnyebbülés könnyei is.

Párizs szélén, a Montmartre közelében

– Este egyébként jelenésünk van – mondja Andries, ahogy belépünk az előszobájába, és leállítja a bőröndömet a padlóra. Körülnézek: fehér falak, fekete-fehér kockás kőpadló, és egy polccal ellátott asztalka, kifordított lábakkal. Nem tudom megállni, hogy végighúzzam az ujjam a finom faragáson. A bátyámnak kitűnő ízlése van a bútorok terén.

Andries felveszi az asztalkáról a postáját, és felém legyint vele, ahogy elhalad előttem.

– Belekóstolhatsz a párizsi szabadságba, Jo.

Elterelte a figyelmemet az előszoba, közben ő a válaszomra vár.

– Muszáj mennem? Igazán nem vagyok olyan kedvemben, hogy emberekkel találkozzam. – Az út hosszú és fárasztó volt. A gondolat, hogy kiöltözzem az amszterdami divat szerint készült ruháimba, és idegenekkel cseverésszek, egyáltalán nincs ínyemre.

– Jót fog tenni neked. Párizsban nem rejtőzködhetsz – mondja. – És egy szélmalomba megyünk. Azt látni kell. Diákok, művészek, szerencsevadászok nyüzsögnek ott. Hidd el, odaleszel tőle.

Megrázom a fejemet:

– Talán a jövő héten.

– Vesd bele magad Párizsba, Jo! Csak ezen a nyáron lesz lehetőséged ilyesmire.

Összefonom a karomat a mellkasomon.

– Nem mehetek – válaszolom.

Andries tágra nyílt szemmel, magyarázatot várva néz rám.

– Csak egyetlen ruhát hoztam, és az biztosan nem felel meg oda. Úgy fogok festeni, mint egy lompos tanítónő.

Elönt az érzés, hogy nem illek ide, hogy nem vagyok elég kifinomult ehhez a városhoz. Nem vagyok a helyemen – egész életemben ezt éreztem.

Mosoly terül el a bátyám arcán.

– Ez az egyetlen oka? – kérdezi.

Bólintok, mire elneveti magát.

– Hiszen a cselédem már vásárolt neked egy új ruhát.

– Hogyan?

Mosolyogva bólogat:

– Az ágyadon lesz.

Megfordulok, és futásnak eredek a folyosón, a cipősarkam kopog a kőpadlón.

– A harmadik ajtó jobbra! – kiált utánam.

És ahogy benyitok, ugrom egyet örömömben a színpompás ruha láttán. Mélyvörös szatén, szép kontrasztot alkotó pávakék bársonnyal. Hosszú merevítőkkel ellátott ruhaderék, szűk ujj és magas nyak. Új ruhámban nyoma sincs prűdségnek, nem fogja elrejteni az alakomat. Odarohanok, felkapom, és ide-oda forgatom, hogy minden oldalról szemügyre vehessem. A szoknya rakott és drapírozott, elöl kötényszerű, hátul uszályos, anyagát és finom szegélyét is pliszék díszítik. Van turnűrje, de sokkal kevésbé kitüremkedő, és valahogy nőiesebb. Merész és pimasz öltözék. Sosem volt sem rajtam, sem a birtokomban ilyen ruha.

– Tetszik? – kérdezi Andries.

Megfordulok, és látom, hogy ott áll a szoba nyitott ajtajában.

– Mama sosem engedné meg, hogy…

– Most az én házamban vagy – szakít félbe.

Odaugrom hozzá. A nyaka köré fonom a karomat, miközben még mindig a ruhát szorongatom.

– Köszönöm – mondom.

– Clara választotta – feleli.

Clara a cselédje, aki azelőtt a mi cselédünk volt otthon. Születésem óta ismer, és mindkettőnket rajongásig szeret.

– Ő hol van? – kérdezem.

– A konyhában lehet. Keressük meg, együnk valamit, aztán majd segít neked felöltözni.

1888. június

Bonjour, Paris! [4]

Ez az első bejegyzésem ebbe a naplóba. Korábban kinevettem azokat, akik úgy gondolták, jó ötlet saját maguknak írni, de Driesnek igaza volt, most már szükségét érzem annak, hogy szavakban és rajzokban rögzítsem az itt töltött időmet. Azt hiszem, jót fog tenni, ha ily módon végiggondolok mindent, amit teszek, hogy át tudjam gondolni azt, amit már megtettem, és megpróbálhassak jobbá válni. Gyarapodni és tanulni fogok Párizsban ezen a nyáron – ez az új, izgalmas cél vezérel. Rémes volna, ha úgy érnék életem végére, hogy nem értem el semmi nagy, vagy legalább figyelemre méltó dolgot.

Szabad vagyok itt. El vagyok veszve. Távol vagyok Eduardtól.

Szeretném egész Utrechtnek a szemébe mondani az igazat, szeretném elmondani papának, milyen ember is Eduard: gyáva alak, képmutató, és soha, de soha nem bánt jól velem. Jaj, bárcsak tehetném! És szeretném elmondani a világnak is. Mindenkinek tudnia kellene. Szeretném őt megbélyegezni – őt, aki mindenki más fölé helyezte magát, ám valójában oly mélyen mindnyájunk alatt áll.

De mi haszna volna az ilyen bosszúnak? Inkább hálás vagyok a bátyámnak. Felkapott és sodor magával egy Dries-forma hullám; és valóban az a legjobb, ha elterelem a gondolataimat valamivel. Nem tölthetem minden időmet vágyakozással, hogy bár ne volna része a történetemnek Eduard. Hogy bár ne suttognák a nevét a családom tagjai, a diákjaim, sőt idegenek is, hogy bár ne hatolna minden egyes ilyen suttogással a lényem legmélyéig a szégyen.

De ma este félre kell tennem mindezt, és felöltenem a legszebb párizsi arcomat. Fejest kell ugranom a párizsi éjszakába. Nem okozhatok újabb csalódást Driesnek, legfőbb támogatómnak és legjobb barátomnak, mindjárt, ahogy megérkeztem a városba.

[4] Üdv, Párizs!

A Moulin de la Galette

Andries mesélt nekem a Moulin de la Galette-ről, amíg kart karba öltve elsétáltunk ide. Arról is, hogy havonta egyszer, egy vasárnap kiöltöznek a barátaival, és eljönnek ide táncolni, inni és palacsintát falni. Mesélt a sok művészről, akikkel biztosan találkozni fogok, és hogy mennyi ihletet merítenek az alkotáshoz ezekből a vasárnapi összejövetelekből. Egészen izgatott lettem az elbeszélésétől.

– Lehet, hogy Camille Claudellel is találkozni fogsz – mondja. – Ő Rodin szeretője.

– Szerinted én is olyan vagyok, mint Claudel kisasszony? Beszédtéma lesz az esetem Eduarddal? – A félelemtől elvékonyodik a hangom.

– Kész rémálom vagy – panaszolja, de mosolyogva. – Camille szobrász. Theo barátom szerint a legjobb szobrász Párizsban, talán még Rodinnél is jobb, de ezt Rodin előtt nem szabad említeni – nevet.

– És mégis egy férfival való szégyenletes kapcsolatán keresztül magyarázod el, hogy ki ő? – kérdezem, mire Andries vállat von.

– Ez már csak így van – mondja, ahogy befordulunk egy sarkon. – Itt jobbra.

Miközben haragosan rámeredek, nem figyelem, hogy hová lépek.

– Pardon! – mondom, mert belerohanok két ott ácsorgó férfiba. Meg sem fordulnak. Ők alkotják a tömeg végét, amely lassanként araszol egy irányba a Rue Lepicen.

– Itt mindenki a Moulin de la Galette-be megy? – kérdezem Andriest.

Bólogat, és beállunk a lassan hömpölygő sorba. Körülvesznek minket a nevetés és a különféle erős akcentusok hangjai. A bátyám átkarolja a vállamat, és újabb sarkon fordulunk be. A párizsi éjszaka sötétje eltűnt; a fából épült szélmalom magasan és büszkén tornyosul fölénk, ahogy belépünk a bejárat boltíve alatt a mesterségesen megvilágított udvarra.

– Máris bámulnak a férfiak – szól oda Andries, miközben oda-odabiccentget az ismerőseinek.

– Én nem próbálom… – kezdem, mert attól tartok, hogy a bátyám azt hiszi, vágyom vagy igénylem a férfiak figyelmét.

– Nem is tudod, mennyire gyönyörű vagy – csókolja meg a fejem búbját, és elereszti a vállamat. – Érezd át a hangulatot, és mulass jól. Terasz is van, kilátással Párizsra és a Szajnára.

Jobbra mutat. Tarkabarka, életteli férfiak és nők örvénylenek és kavarognak körülöttünk.

Megfordul a fejemben, hogy kimenjek a teraszra, és elgyönyörködjek a látványban, de ekkor Andries odakiált egy barátjának. Követem őt a tekintetemmel, ahogy átfurakodik a tömegen, és összeölelkezik egy férfival. Arra gondolok, hogy talán évek óta nem látta őt, de gyanítom, hogy inkább csak napokról van szó. Párizsi bátyám egészen másmilyen most, mint amikor holland szüleink közelében van. Közvetlen, kitárulkozó, egészen magabiztosnak érzi magát a bőrében. Nem mozdulok. Ott maradok állva a bejáratnál, az embereknek ki kell kerülniük engem, hogy beléphessenek, folyton elnézést kérnek tőlem, ahogy nekimennek a vállamnak vagy az apró turnűrömnek.

– Bámulatos a ruhája, ahogy ön is – mondja gyorsan pergő francia nyelven egy nő. Megáll mellettem, egyik keze a mélyvörös szatént, a másik a pávakék bársonyt simítja ujjaival.

– Merci[5] – felelem. A francia szó legördül a nyelvemről, az akcentusom egy kissé felerősödik. A nő csókot dob nekem, és nevetve beleveti magát a forgatagba. Mosolyogva biccentek. Mosolygok, biccentek, igyekszem a táncosok tülekedésének peremén maradni. A zene hangos és vidám. Most már akaratlanul mosolygok. Akaratlanul himbálom a csípőmet az ütemre. Ez a hely boldogságot áraszt. A méhkasként zsongó Moulin de la Galette valósággal vonzza az örömöt.

Azt kívánom, bár elhoztam volna a noteszemet, hogy néhány szóval és apró skiccel elkaphassam ezt a pillanatot. Szélesen vigyorgó, vonzó párok állnak sorban, magasra rúgják a lábukat tánc közben, látszólag semmi gondjuk a világon. Jobbra tőlem egy lány, talán egy kicsivel fiatalabb lehet nálam. Szalma főkötőjén széles rózsaszín szalag, kék-rózsaszín csíkos ruhája vele mozog, ahogy forgolódik.

Két még fiatalabb lányt, szemlátomást testvéreket, akik alig magasabbak az itt-ott álló asztaloknál, egy idősebb nő gardíroz, nyilvánvalóan a mamájuk. Karnyújtásnyi távolságon belül áll a lányaitól. Látom, hogy a lábával topog a ritmusra, miközben a lányok tüzes dzsigget lejtenek. Hátrébb, az anya mögött jobbra egy férfi köti le a körülötte lévők figyelmét. Egzotikus külsejű, a nadrágja csíkos, nem visel nyakkendőt, és egy lenyűgöző szépségű, smaragdzöld ruhás nővel polkázik. Hosszúra növesztett haját verejték tapasztja a homlokához, de kisvártatva elpiruettezik a tömegben valahová hátra.

Nem tudom követni a sok-sok táncoló párt, akik minden egységesség nélkül, de valami váratlan kecsességgel lépkednek és forognak a polkazenére. Mintha minden egyes pár másféle táncot járna. Egyénekként léteznek a tömegben, elvesznek egymásban, és semmi sem érdekli őket maguk körül. A maguk módján értelmezik a zenét, és nem törődnek vele, hogy mások elítélik-e zabolátlan örömüket.

Ilyen hát párizsinak lenni? Érezhetem magam otthon egy ilyen helyen?

Akik nem táncolnak, csoportokban, párokban állva beszélgetnek, alig valaki van egymaga. Mások kerek kis asztaloknál ülnek, sötétvörös bort töltenek pohárba, vagy isznak egyenesen az üvegből, a környezetük éljenzése közepette. Dohányfüst, nevetés és énekszó kavarog a levegőben.

Látom magam előtt a kompozíciót. Elnevetem magam a gondolatra, hogy festőállványt és festékeket hozzak ebbe az ünnepi hangulatba – hogy olyan gyatrán fessek ezen a művészekkel teli helyen. Ha volna hozzá tehetségem, eleven színeket használnék, hogy minden ecsetvonással elkaphassam ezeket a gazdag formákat és ezt az életteliséget. Lágy rózsaszínekkel és lilákkal örökíteném meg a fényfoltokat, a vörös, a zöld, és talán a kék merészebb árnyalataival az alakokat. El akarnám kapni az ecsettel a mozgást, mélységet adnék a képnek egy-egy színes villanással, használnám az árnyékot és a fényt is. Meg akarnám fogni, meg kellene fognom a hely energiáját.

Nem tartozom ide, még nem. Nincs itt szerepem. Semmi kreatívat nem tudok hozni a Montmartre-ra. De remélhetem, hogy egy nap mégis így lesz?

[5] Köszönöm.

Terasz és kilátó a Moulin de Blute-Finnél

Tíz perce vagyok a Moulin de la Galette-ben, és elevenebbnek érzem magam, mint az elmúlt három évben bármikor, de még nincs bátorságom csatlakozni.

– Jo! – Andries hangját hallom. – Jo, gyere ide!

Fürkészem az arcok tömegét. Andries szép szál ember – a családunkban minden férfi magas és vékony –, így meg is pillantom őt a rögtönzött tánctér túloldalán.

Mély levegő. Mosolyogj! Átnyomakodom a táncoló sokaságon, még mindig nem látszik, kivel beszél a bátyám. Beszélgetést hallok, egy férfié mellett egy nő éles hangját is, de Andriesen kívül senkit sem látok. Nevetés – egy vihogó és egy mély, öblös kacaj. Andries végigfuttatja a tenyerét rövid, kissé oldalt elválasztott haján, helyükre igazítva a kósza szálakat. Őt utánozva a hajamhoz nyúlok, a pompadourfrizurámból elszabadult tincseket igazgatom, és erős vágyat érzek arra, hogy az egészet lebontsam.

– Emlékszel Sara Voortra? – kérdezi Andries.

Odahúzódom a bátyám mellé. Mereven, formálisan viselkedik, biccent nekem, hogy rajtam a sor, közben félreáll, és Sara felém lép. Nem olyan az arca, mint a telihold, nincs krumpliorra és a szeme sem apró. Mandulavágású barna szem, keskeny kis orr, telt ajak, szív alakú arc; Sara gyönyörű szép. Remélem, hogy nem is olyan gonosz, mint ahogy a bátyám utalt rá.

– Sara, milyen csodás újra látni! Hogy vannak a szüleid? – kérdezem mosolyogva, és minden erőmmel igyekszem magabiztosnak látszani.

– Johanna drágám, hogy vagy? – Megragadja a kezem, majd hátralép, és végigmér. – Mondták, hogy belenőttél a szépségedbe. – Elhallgat. Természetellenesen sötét szemöldöke összeszalad. – Hallottam arról a rémes ügyről Utrechtben.

A szemem a bátyámra villan. Elmondtad neki? Andries megrázza a fejét. Sara holland. A szülei biztosan olyanok, akár az enyémek: hamar továbbkürtölik mások balsorsát. Hollandiában a gyűlölködők szállítják és a bolondok terjesztik a pletykákat.

– Mama megírta nekem, amint a fülébe jutott – mondja Sara. Kedvesen mosolyog, a két foga közötti résbe beférne egy egyfrankos, de a szavai nem kedvesek. Elengedi a kezemet, és megveregeti a vállamat, akár egy anya a gyerekéét, de nem a kedvencéét. Saránál nem fogok vigaszra lelni.

– A húgom azért jött, hogy művészetet tanuljon a nyáron – mondja Andries, miközben átkarol és magához von.

A vállára hajtom a fejemet, és valami elmosódott mozgást észlelek a szemem sarkából. Jobbra fordulok.

A férfi külseje rideg, egyáltalán nem illik a Moulin de la Galette kavargásába. Úgy fest, mintha fából faragták volna. Elegáns szalonkabátot visel magasan begombolva, a kezében cilindert szorongat. Finomak, sőt nőiesek a vonásai, de nem sugárzik belőlük semmi melegség. Haja és bajusza vörösesszőke, de halványkék szeme ejt rabul. Mindene merevnek és hajlíthatatlannak látszik, mégis, ahogy ott áll egymagában a vigadozás közepén, nem bírom levenni róla a szememet. Szinte félek pislogni, hátha eltűnik.

Meglát. Valami létrejön köztünk. Nem is igen vagyok tudatában. Valami ismeretlen, de szükségszerű. Valami mágneses. Vajon ő is érzi?

Andries közelebb húz magához.

– Nem gondolod? – kérdezi.

Halvány sejtelmem sincs, hogy miről beszél. Nevetek, amitől Andries, majd Sara is elneveti magát. Sara nevetése azonban nem valódi, én pedig le nem veszem a szememet az idegenről, és ő sem rólam.

– Ő kicsoda? – kérdezem, úgy érzem, inkább az idegentől, mint a bátyámtól.

– Ki? – kérdez vissza Andries.

Az ismeretlenre mutatok. A férfi az ujjamra néz, aztán elfordul.

– Ő a barátom – válaszolja Andries. – Theo van Gogh.

– Össze fogunk házasodni – teszi hozzá Sara.

Miközben felé fordulok, elnézést kér, és a vőlegényéhez lép.

1888. június

A Párizsban töltött első négy napom során Andries mellettem ült, miközben különféle jeleneteket skicceltem fel en plein air[6] a Montmartre környékén, és leírtam, amit láttam és hallottam. Hallgatta a történeteimet Eduardról, és tanácsokat adott, hogyan tereljem el a gondolataimat a múltbeli beszélgetésekről és lopott pillanatokról. Türelmes volt és kedves, éppen annyira vette félvállról a dolgot, hogy felvidítson, de ne kicsinyelje le az érzéseimet.

Senki mással, csakis a bátyámmal tudok ilyen nyíltan beszélni mindenről. Minden vele töltött pillanat, ahogy egymásba karolva fedezzük fel Párizst, gondtalan gyermekkorunkra emlékeztet. Azt hittem, most, hogy felnőtt férfi lett belőle, sosem élhetjük át ezt újra. Talán én vagyok a buta húgocskája, aki mit sem tud az életről és a férfiakról, de soha senki nem tudná őt annyira szeretni, amennyire én szeretem.

Szorongásom egy kissé oldódott, a vad örvénylés, amely jelentkezik, valahányszor a tanári pályáról való megalázó elbocsátásomra gondolok, csillapodott. Az Eduard árulása ütötte sebek azonban még sajognak – még mindig nem bírom elképzelni, hogy valaha megbízzam egy udvarlóban. Távolság, idő, a bátyám, Párizs, könyvek és művészet: úgy látszik, jelenleg ez minden, amire szükségem van.

Talán inkább leszek teljesen boldog egy nyáron át, mint hogy elnyújtsam ezt az egész életemre.

Theo van Goghról még nem kérdeztem őt.

[6] A szabadban.

Csendélet ecsetekkel egy virágcserépben

A Durand-Ruel galéria előtt állunk, a Boulevard Haussmann egyik mellékutcájában. Azt hittem, felmászunk egy dombra rajzolni, de Andries egy plakátra mutat a galéria bejáratától jobbra.

– Igen, plakát – mondom.

A bátyám csak megbillegteti kinyújtott mutatóujját.

– Szavakkal, légy oly szíves – csapok a karjára. – Fogalmam sincs, mitől olyan érdekes.

Az ujjával mintha aláhúzná a plakát tetején álló nagybetűs feliratot:

– Névtelen Festők, Szobrászok, Rézmetszők stb. Társasága – mondja.

– Tudok olvasni – felelem bosszúsan. – Kik ezek?

– Egy művészcsoport. Monet, Degas és Pissarro voltak az alapító tagjai – válaszolja. – Összeálltak, és most önállóan állítanak ki.

Felhúzott szemöldökkel várom, hogy folytassa.

– Amikor így tettek, ez még radikális lépésnek számított. 1874-ben, azt hiszem. Saját magukat hirdették, és távol maradtak az éves szalonoktól – magyarázza.

– És az jó? – kérdezem.

Bólint.

– Nem foglalkoztak azzal, hogy a Szépművészeti Akadémia zsűrije válogassa a műveiket és díjakat osztogasson nekik. Nem a presztízzsel törődtek, csak azzal, hogy megmutathassák a munkáikat.

A kiállítás dátumára mutatok, mert nem egészen értem, hová akar kilyukadni a bátyám.

– De hiszen ez a plakát kétéves.

– Ezek a művészek… – int a plakát felé – a modern életet szokták ábrázolni. – Szünetet tart. – És téged is az érdekel, nem igaz?

– Igen is, meg nem is – felelem. – Inkább arról van szó, hogy a korlátolt tehetségem csúcsát az jelenti, hogy lemásolom, amit magam előtt látok.

Megrázza a fejét.

– Majd beletanulsz – mondja.

– De ha ez egy kétéves plakát… az nem azt jelenti, hogy ez az ízlés már idejétmúlt?

Újra megrázza a fejét, és összecsapja a tenyerét.

– Alapíthatnál egy új társaságot feltörekvő női művészekből.

Szóra nyitnám a számat, de a tenyerét felemelve megállít.

– Ha készen állsz – teszi hozzá. – És ha megtanultad, amit meg kell tanulnod. Ismerek valakit, aki segíthet.

Ezúttal én rázom a fejemet. Ő a legnagyobb rajongóm, nem hajlandó megérteni, hogy a művészi képességeim örökké elégtelenek maradnak.

Szemügyre veszem a plakáton felsorolt neveket.

– Egy nő sincs köztük – mondom. A mutatóujjamat a listán végighúzva számolok. – Tizenhat férfi.

– Marie Bracquemond, Mary Cassatt és Berthe Morisot hiányzik a névsorból – válaszolja Andries.

Ránézek. Csak úgy sugárzik. Nagyon élvezi, hogy taníthat, engem pedig eltölt a hála. Világos, hogy beszélt valakivel a női alkotókról, mióta én itt vagyok.

– Ismered valamelyiküket? – érdeklődöm.

– Nem, de ismerek olyat, aki igen – válaszolja Andries. – Ő mesélte nekem, hogy Degas azt mondta, „idióta” döntés volt nem kiírni a nők nevét. Azt is mondta, hogy annak idején panaszkodott emiatt.

Andries lelkesedése ragadós, engem is a hatalmába kerít.

– Ki mondta neked…

– Biztosan össze tudunk hozni téged művésznőkkel, hogyha ezt szeretnéd.

Hevesen bólogatok. Igen. Nagyon szeretném.

– Megkérem, hogy szervezzen meg egy találkozót. Ez lesz neked a legjobb, Jo – mondja a bátyám. – Mondták nekem, hogy jöjjünk ide. Van bent egy Morisot. Talán… – Nem fejezi be a mondatot. Benyit a galéria ajtaján, megcsendítve egy kis csengettyűt, és belép.

Cilinderes férfi portréja

– Ő Paul Durand-Ruel, a műkereskedő – bök a fejével Andries a galéria pultja felé. – Ő mentette meg Monet életét.

– Micsoda? – kapom vissza a pillantásomat Paulról a bátyámra.

– Húsz éve visszatartotta attól, hogy a Szajnába ugorjon – mondja Andries, az ildomosnál kissé tovább bámulva a férfit.

– Ismered őt személyesen? – kérdezem.

– Sajnos nem. – Andries aprót sóhajt. Szereti gyűjteni a jó embereket: úgy hiszi, ha értékes személyekkel veszi körül magát, rá is átragad valami az értékükből. – Nem ugyanazokban a körökben mozgunk. De még egy rossz szót sem hallottam róla. Monet szerint nélküle már az összes impresszionista éhen halt volna. Olyan ember, akit jó magad mellett tudni.

Megnézem Pault. Kis termetű, szakálltalan férfi, a regények régimódi egyházfijainak hangulata árad belőle. Egy cilinderes úrral beszél; a hangja halk, és idáig csak kissé fojtottan hallatszik. Paul felpillant, meglátja, hogy nézem, és megböki keménykalapja karimáját. Elmosolyodom, máris kedvelem őt.

– Ötgyermekes özvegyember, mindennap misére jár, és távol marad a botrányoktól – meséli Andries.

– Jó ember – mondom, még mindig a műkereskedőt bámulva, de ő már a vevővel foglalkozik.

– Nemrég tért haza, kétszáznyolcvankilenc képből rendezett kiállítást New Yorkban, az American Art Galleriesben. – Kis szünetet tart. – Azt rebesgetik, hogy a szervezők még nagyobb változatban újra meg akarják tartani a kiállítást Manhattanben. El tudod ezt képzelni?

– Nem – válaszolom. Valóban nem tudom, de talán majd egyszer képes leszek rá.

Újra Andriesra figyelek, aki körülnéz a galériában. Megakad a szeme valamin a túlsó falon, és a lépteit meggyorsítva arrafelé indul. Csak akkor érem utol, amikor megáll két másik férfi mögött. Hátulról lehetetlenség megkülönböztetni őket, cilinderükben és sötét szalonkabátjukban teljesen egyformák. Egy bölcső mellett ülő anyát ábrázoló festményt nézegetnek.

– Ez a Morisot – suttogja Andries. A kép felé bök a fejével, én pedig oldalt lépek, hogy zavartalanul ráláthassak.

– Egészen kivételesek ennek az asszonynak a munkái – szólal meg az egyik cilinderes. Elmosolyodva lépek közelebb. – Kár, hogy nem férfi – teszi hozzá.

– Hallottad ezt a… – lépek vissza Andrieshoz.

– Csend – szakít félbe. A számra teszi a mutatóujját.

Félreütöm a kezét.

– Sem az idő, sem a hely nem megfelelő arra, hogy vitatkozni kezdj, Jo – mondja.

Haragos tekintettel méregetem a két férfi hátát. Viselkednem kell, nem szabad kínos helyzetbe hoznom a bátyámat, mikor ő mindent megtesz, hogy támogasson és bátorítson engem. Tudom, hogy ő nem úgy érez, ahogy ez a kettő.

– Úgy fest, mint Manet – folytatja az előbbi férfi.

Nem bírom tovább türtőztetni magam.

– Úgy fest, mint Morisot – mondom, kissé túl hangosan egy galériához. Egyik férfi sem fordul felém, de halk cöcögést hallok. Látom, ahogy mozdul a válluk, miközben összepillantanak.

– Úgy hallottam, a két művész nagyon tisztelte egymást – szól közbe Andries, próbálva békíteni minket.

– Néhányan egyenrangúnak tartjuk őket – mondom.

Erre a két férfi hangosan felnevet.

– Ismeri az értékét – mondja az, aki eddig is beszélt, de továbbra sem fordul felém, és mielőtt még megérdeklődhetném tőle, mit jelentsen ez, továbbállnak más festményekhez.

Nézem, ahogy felém sem fordulva ballagnak, a kezem ökölbe szorul.

– Meg kell tanulnod, hogy melyik csatákat vívd meg – szólal meg Andries, kizökkentve a gondolataimból. – Belégzés. Kilégzés. Vagy ami kell ahhoz, hogy megnyugodj. – Levegőt legyez a kezével az arcomba, hátha azzal lehűti a kedélyemet.

A kezére csapok, de ekkor végre meglátom a festményt, ami teljesen magával ragad. Szóhoz sem jutok. Percek telnek el így. Érzem magamon a bátyám tekintetét. Tudom, hogy mosolyog.

A kép felé biccentek, és közelebb lépek hozzá.

– Mit tudsz róla?

– Egyensúlyozik a családi élet, egy férj és egy gyerek, meg a festői pálya között.

– Milyen mély érzés van ebben a festményben – mondom. – Csodálatos. Bár a témáját tekintve meglep, hogy érdeklődést keltett.

– Nem keltett – válaszolja Andries.

– De az anya gyengéd pillantása, és a kisgyerek angyali arca… – Elhallgatok. Akaratlanul is elmosolyodom. Magamba iszom a festmény szépségét. – Tökéletes.

– Kénytelen az otthoni jelenetekre korlátozni a festészetét – mondja Andries.

Bólogatok, és remélem, hogy itt abbahagyja.

– Ezt majd te is meg fogod tapasztalni, de erre a nyárra szabadságot kaptál.

Megint bólogatok, talán kissé túlságosan hevesen. Szeretnék, tudnom kell csak a vászonra figyelni.

– Az édesanya haját a legfinomabb vonásokkal festette meg – mondom. Közelebb hajolok a képhez. – Milyen elegáns. De másutt más az ecsetkezelés. Bár jobban értenék hozzá. – Már annyira közel vagyok, hogy az orrom hegye hozzáér a festményhez. Beszívom a vászonra vitt olajok illatát. Ez a kedvenc illatom. – Szeretnéd esetleg megvenni?

– Ez a téma nem nekem való – feleli Andries.

– Pontosan úgy érzem magam, mint amikor a Goethe életét olvastam Lewestól – mondom. – Szeretném kifejezni valahogy a lelkesedésemet, de annyira jelentéktelen vagyok ennek a képnek a jelenlétében.

– Én azt szeretem, ha egy műalkotás többé vagy kevésbé hiányosan öltözött nőket ábrázol.

– Te ábrándképeket szeretsz nézni – mondom. – Egy olyan nőt, akire a szép teremtmény szerepét osztották, akit azért küldtek, hogy csábítson téged és vágyjon rád. – Végigmondom a mondatot, de ezt a vitát nem szeretném lefolytatni. Nem most. – De Morisot valahogy meg tudta ragadni a szövet textúráját – mutatok az anya ruhaujjának szegélyére. – Hogyan lehetséges ez egyáltalán, Dries?

Andries nevet:

– Ezt fogod ezen a nyáron megtanulni, kishúgom.

A kép azonban oly sokkal többről szól, mint a technikáról. Ez az alkotás maga a diadal. Berthe tehetsége kivételes, de ennél is fontosabb, hogy ezzel dühösen megrázza az öklét a korlátok felé, amelyek közé a párizsi művészeti világ szorította. Őt és minden női alkotót. Az üzenete világos: van olyan jó festő, mint bármelyik férfi. És továbbra is kivételes műveket fog alkotni azokról a témákról, amelyekhez éppen hozzáfér, dacára az elvárásoknak és a korlátozásoknak, amelyekkel a dühös férfiak igyekeznek őt megbéklyózni.

Bátorság a viszontagságok közepette, ezt akarom megtanulni a nyáron, méghozzá alaposan.

Felötlik bennem egy gondolat.

– Ki javasolta, hogy jöjjünk ide? Kivel beszéltél erről?

– Theóval, ki mással – válaszolja Andries. – Theo van Goghgal.

– Sara vőlegényével? – kérdezem, képtelenül rá, hogy elleplezzem az érdeklődésemet.

Andries nem válaszol.

– És ő akarta, hogy nézzem meg ezt a képet?

– Azt mondta, segíteni fog irányt adni a művészetednek – mondja Andries.

Csend.

– Morisot egyébként Manet öccsének, Eugène-nek a felesége. Ő is festő. De azt a pletykát hallottam róla, hogy most regényt ír – újságolja Andries.

Belém hasít a gyász, vagy talán a félelem az: Eduard. De felbugyog bennem valami más is, ami elfojtja a gondolatát: a remény, a lehetőség, az öröm.

Megfordulok, és átölelem Andries derekát.

– Köszönöm – suttogom a mellkasának.

1888. július

Már hat napja itt vagyok, és nincs mit mondanom többet Andriesnak arról a katasztrofális utrechti viszonyról! Egészen felbőszített, hogy ma szóba került Eduard. Haragszom, amiért elhittem a számtalan hazugságát; minél többször ismétlen magam, annál inkább szégyenkezem. Milyen közhelyes volt tőlem megajándékozni az érzéseimmel egy férfit, aki három éven át játszott velük!

Talán a bátyám megértette ezt, talán csak a dühömet akarta lecsillapítani azzal, hogy eltereli a figyelmemet, de ma megnyílt, és ő mesélt nekem a párizsi élményeiről.

Azt mondta, a Montmartre az a hely, ahová elszökhet, hogy kiszórakozza magát. Bevallotta, hogy jelenleg a legszívesebben a kabarékat és a zenés kávéházakat látogatja a barátaival. Amikor ez nem rázott meg, mesélt a romantikus, fülledt környezetben dolgozó elismert előadókról. A lopott találkákról. Amikor rátért a zavaros viszonyok és helytelen kapcsolatok részleteire, úgy vihogtam, akár egy iskolás lány.

Elmondta, hogy a város hemzseg a minden rendű és rangú művészektől, zeneszerzőktől, zenészektől, költőktől, íróktól, drámaíróktól, festőktől és szobrászoktól. Ha Dries igazat mond, akkor ezek szerint Párizsban mindenféle alkotó megtalálható. És a tetejébe úgy fest, hogy a nagy alkotás közben valamennyien a Montmartre-on mulatnak.

Dries szerint mindenki, aki itt él, halhatatlan prózát készül írni, remekművet festeni vagy hősi szimfóniát szerezni. Minden egyes ember bámulatos életet él. Azt mondja, a Montmartre Párizsnak egy olyan bugyra, ahol az ember nem tud elbukni, legfeljebb még nem alkotta meg élete nagy művét, de az ittlét bepermetezi a kreativitás varázsával.

Folyton ez jár a fejemben. Én is ebbe a nagy nyájba akarok tartozni; itt kell maradnom, amíg ez meg nem történik.

Mi vár rám Hollandiában? Mama, papa és a vég nélküli szónoklatok a szégyenről, amit a családunk nevére hoztam.

Ide is költözhetnék, maradhatnék is Párizsban. Kitűnhetnék. Élhetnék örökké a bátyámmal. Boldog lehetnék!

Csendélet hússal, zöldséggel és edényekkel

A mai levelében mama követelte, hogy írjam le neki, milyen helyen lakik Andries. Tíz perce az íróasztalnál ülök a szobámban, és töröm a fejemet, hogy mit említsek meg. A lakás a kilencedik kerületben van, írom. A Boulevard de la Clichynél, mindjárt a Pigalle után. Azt nem teszem hozzá, hogy a bátyám lakása a Montmartre tövében van, egy kőhajításnyira a tizennyolcadik kerülettől. Mamának nem kell mindenről tudnia.

Megírok viszont olyan részleteket, amelyekről tudom, hogy örülni fog nekik. Legközelebb lesz mivel dicsekednie társaságban. A Rue Victor keskeny, csendes utca, egy balerina eleganciájával és egy királynő kifinomultságával. Itt vízszintesen élnek az emberek. Mily sajátos megfigyelés! Ám a mi függőleges életünk teljességgel ismeretlen e modern párizsiak előtt. Az épületek mégis egyformák, a tökéletesen elhelyezett balkonok szimmetriát adnak a magas, elegáns homlokzatoknak. Elképzelni is nehéz, hogy girbegurba sikátorok és járványoktól sújtott nyomornegyedek sorakoztak itt, amíg Haussmann báró csodát nem tett a várossal.

A házba nagy port-cochère-en[7] át lehet bejutni, amelyet mindig kapus őriz. Az épület földszintjén az istállók találhatók, valamint a kapus szállása. Kedélytelen ember, papa korabeli, és még egyetlen szavát sem hallottam. Mindennap huszonnégy órás őrszolgálatban van. Én is ilyen mogorva lennék, ha folyton felébresztenének, csak hogy reteszeljem ki a külső kaput, mert hazaérkezett egy lakó! Dries azt mondja, gyakori borravalókkal igyekszik a kedvében járni.

A lakásokhoz széles csigalépcső vezet fel. Fiad az ötemeletes ház első emeletét lakja – az 1-es számú lakást. Azt mondják, ez a legjobb az épületben – mind magasságát, mind berendezését tekintve –, és ennélfogva a legdrágább is.

Szétnézek a szobában, tollam hegye a tinta fölött lebeg. Ez a szoba, egy a nekem felajánlott kettőből, világos és levegős, a mennyezet magas, az ablakok a padlóig érnek. Tágasabb, mint bármelyik szoba, amelyben eddig aludtam, de mama ezt kritikának fogná fel. Nagy gyakorlata van abban, hogy egy ártatlan megjegyzést rosszindulatúvá hajlítson. A toll hegye a tintába merül, és ezt írom: A tágas belső udvar is egyedül az ő használatára van fenntartva, e tényt legkevesebb hétszer közölte már velem tíznapos itt-tartózkodásom alatt.

Ez tíz nap városnézést jelent, és ugyanennyi látogatást a Montmartre-on, ahova a noteszemmel felfegyverkezve szoktam elindulni. Andries a munkája mellett is mindennap felvisz oda. A dombtetőn kuporgó régi épületek, a keskeny, meredek utcák és a falusias külsejű szélmalmok eleinte Hollandiára emlékeztettek. De hamar átláttam, mennyire más hely ez.

– Jo! – szól be Andries a folyosóról.

Leteszem a tollat az asztalra, felkapok az ágyról egy regényt, és sietek ajtót nyitni. Andries lehajolva, az ujjával dörgöl egy fekete kockát a padlón. Mikor kiegyenesedik, a szeméhez emeli az ujját.

– Tessék!

– Hát itt vagy – mondja mosolyogva. A társasága az elmúlt tíz napban az elképzelhető legjobb büntetés volt.

A kabátjába törli az ujját. A szűk, testhezálló ruhadarab még félig ki van gombolva, kilátszik alóla nyakig zárt mellénye és az óralánca. Az összképet bogra kötött nyakkendő és kifényesített cipő teszi teljessé. Úgy öltözött, hogy jó benyomást keltsen, és nem értem pontosan, miért.

– Vendégeket várunk – jelenti be, talán észrevéve az értetlenséget az arcomon.

– Azt hittem, délután kedvemre olvashatok – emelem fel a könyvet nyomatékképpen. – És azt mondtad, azután felsétálunk a Montmartre-ra.

Andries meglobogtat egy papírlapot. Úgy látom, bármi is van ráírva, az üti a könyvemet és a sétát.

– Sikerült meghívnom ebédre Alexander Comte-ot, egy gazdag kereskedőt. Egy órára itt lesz. – Belenéz a papírba. Ujja egy névsorra mutat.

Odahajolok, és követem a neveken és időpontokon ugráló ujját.

– Mi…

– Arthur Bouget, egy gazdag cipészmester fia, három órakor. Esetleg még valaki négykor. Guy Loti, az ügyvédem, ötkor…

– Miben mesterkedsz? – kérdezem.

A papírlapra teszem a kezem. Csak úgy tudom elolvasni, mit írt Andries, ha nem mozgatja folyton. A papír vékony; próbálja elhúzni tőlem.

– Miért látogat ide ez a sok ember?

– Elterjedt a híre, hogy az én szépséges kishúgom Párizsban van. A barátaim szeretnének megismerkedni veled.

– A barátaid? – Nem hiszek neki. – Számos történeted egyikében sem hallottam senkiről ezek közül az emberek közül – mutatok a papírra.

A bátyám a vállát vonogatja, kerüli a pillantásomat, inkább visszatér a névsorhoz.

– Charles du Musset, újgazdag, fél hétre jelentkezett be, Alfred Le Rouge, a bankár pedig nyolcra, vacsorára. Csak úgy volt hajlandó jönni, ha kap enni.

– Meg kell vesztegetned az embereket, hogy találkozni akarjanak velem? – kérdezem. Tüzelni kezd az arcom valamiért, nem egészen értem, hogy miért. És azt sem értem egészen, hogy mi történik. – Nincs a listádon művész. Nem kellene velük is találkoznom, ha a tudásomat akarom csiszolni?

Andries nem válaszol. Legalábbis szavakkal nem. Az ajka megrándul, majd beharapja, mintha le akarná nyelni. A szobám ajtaja melletti falra szorítja a papírt. Hegyes ceruzát vesz elő a kabátja belső zsebéből, és hozzáír valamit a listához. Egyszerre inkább papára emlékeztet, mint saját magára. Rideg, céltudatos és zord. Egy szemernyi jókedv sincs a levegőben. Valamit rejteget.

– Miben sántikálsz?

Választ nem kapok, de váratlanul egészen határozott alakot öltve támad fel bennem a gyanú.

– Nősek ezek az emberek?

Csend. Nézem Andriest, aki abbahagyja az írást. Nem fordul felém. Kissé túl sokáig gondolkodik a kérdésemen. Újból előbukkan az ajka.

– Nem tudom biztosan – válaszolja. Még mindig nem néz a szemembe, de már halvány mosoly kezd formálódni az arcán. Újra sebesen írni kezd.

– Nem tudod biztosan, hogy nősek-e a barátaid?

– Mindannyian jó partik – mondja. Elveszi a papírt a falról, félbehajtja, és a könyvre pillant, amit a mellemhez szorítok.

– Olvastad az Aurora Leigh-t? – kérdezem.

Andries megrázza a fejét.

– Sok olyan kétellyel és félelemmel foglalkozik, amelyekkel magam is küzdök.

– Ügyelj rá, hogy ne legyen a szalonban, amikor a vendégek megérkeznek – kéri. – Nem szeretnénk, ha azt hinnék, hogy te is olyan nő vagy.

Elnevetem magam.

– De hiszen olyan nő vagyok!

– És én imádlak is érte – mondja, és a könyvért nyúl.

Kicsavarom a kezéből:

– Majd elolvashatod, ha végeztem vele.

Kuncog, amitől én is elmosolyodom, aztán megnézi arany zsebóráját; én a fedél díszítését veszem szemügyre. Zománcfestmény, tóparton álló házak, és egy fiatal nő apró portréja.

– Ismered őt? – mutatok a fedélre.

Andries nem is figyel rám. Máshol jár az esze. Terveket sző, én pedig, mivel ismerem a bátyámat, tudom, hogy nem mondta el a teljes igazat.

– Ötven perced van, hogy fogadóképes légy – mondja a szobám belseje felé intve.

– Most utasítasz, hogy csinosítsam ki magam? – kérdezem.

Bólogat, de elvigyorodik.

– Majd beküldöm Clarát, hogy ellenőrizzen.

– De… – Nem mozdulok.

Andries sarkon fordul, és visszaindul a szalon felé, közben a névsort tanulmányozza, és minden lépésnél dünnyög valamit.

[7] Kocsibejáró.

Három pár cipő

Akkor hallom meg őket először, amikor Andries az üdvözlésükre siet, és felharsan az előszobában a nevetés.

Már félórája egy festőállvány előtt állok, és próbálok rájönni, mi a baj a festményemmel. A mai napot egy kísérletre szántam a cloisonnizmusnak nevezett új technikával, de most már biztos vagyok benne, hogy rossz témát választottam a képhez. Hátralépek, hunyorogva, a szempillámon át nézem a vásznat, és igyekszem a merész formában és a vastag fekete kontúrokban felismerni Andries könyvespolcát. Egyáltalán nem sikerült jól. Akárhogy hunyorgok, felismerhetetlen marad. Kiválasztok egy lekerekített ecsetet, és fekete olajfestékbe mártom, ügyet sem vetve Andries és a barátai csevegésére a folyosón. Kilenc látogató négy nap alatt – valamennyien fiatal férfiak, ám egyikük sem művész. Nem érzem magamban az erőt egy újabb délutánnyi kínos házigazdaszerephez.

Miután életem egyik legunalmasabb óráján át hallgattam, ahogy a négyes számú látogató – Andries ügyvédje, Guy Loti – a keresetével henceg, és azt fejtegeti, hogy legalább tíz gyereket szeretne majd a feleségétől, megmondtam a bátyámnak, hogy elegem van. Nem óhajtok olyan férfihoz feleségül menni, aki miatt legszívesebben a fülembe dugtam volna az ecseteimet. Emellett Andries nagy bosszúságára visszautasítottam, hogy bárki mással találkozzam még aznap. Szó szerint azt mondtam, hogy a szívem még „sajog”, mert „sebzett”, és talán „sohasem gyógyul meg”. Ezen szívből, harsányan kacagott.

Ennek három napja, és bár azóta öt újabb unalmas férfival való megismerkedést vészeltem át, nagy néha szólva egy-egy szót, és időnként a szemükbe pillantva, egyikük sem tudott érdekelni.

Eltelik néhány perc, amíg a bátyám megjelenik a szalon ajtajában. Köhint, mire odafordulok felé.

– Vendégeink vannak – mondja.

Nyomatékosan a vászon felé bökök a fejemmel, így közölve Andriesszal, hogy szívesebben tölteném egyedül a délutánt, és remélem, hogy a vendégeket, bárkik is legyenek azok, majd a társalgóban fogja szórakoztatni. Andries a művemre pillant. Összpontosítás látszik a vonásain, és tudom, hogy azt próbálja kitalálni, mit festettem. A kép azonban annyira rossz, hogy erre esély sincsen; gyorsan elhatározom magamban, hogy bármilyen találgatásra igent fogok mondani.

– Túl jó vagy ahhoz, hogy rejtegesselek – mondja.

– Ezt… – mutatok a vászonra – nagyon is rejtegetni kéne. Finoman szólva is borzalmas.

Egy pillanatig habozik.

– Nekem tetszik – mondja aztán, miközben zsebre dugja a kezét. Andries rémesen hazudik. Azt sem tudja, mi van a képen. Nemhogy még tetszene neki.

– Egyedül te hiszel bennem – mondom.

– Nem elég egyelőre ennyi? – kérdezi mosolyogva.

Bólintok. De elég.

– És ezek most másféle vendégek.

Felvonom a szemöldökömet, jelezve neki, hogy folytassa.

– Két férfi az, az egyikük találkozót kért tőled. És fizetett a bátyjának, aki festő, hogy jöjjön el, adjon neked néhány technikai tanácsot. Jó mulatság lesz, megígérem.

Fiatal férfi pipával

Férfihangok hallatszanak az előszobából, de a magas bátyámtól nem látok senkit. Andries az ajtóban vár. Elmosolyodik, majd végigsimít rövid haján; már észrevettem, hogy akkor csinálja ezt, amikor ideges. Van ezekben a bemutatásokban valami, ami nem hagy nyugodni. Nem értem, miért érzi hirtelen úgy a bátyám, hogy sürgősen ki kell házasítania. Van valami, amit nem mond el nekem, és ugyancsak van valami, ami visszatart attól, hogy rákérdezzek.

– Jo – mondja. A tréfa kedvéért ronda fintort vágok, akár egy rosszkedvű kisgyerek. – Engedd meg, hogy hivatalosan is bemutassam neked a neves műkereskedőt, Theo van Goghot, és a bátyát, Vincentet. – Színpadiasan meghajtja magát, amitől megfeszül rajta a szűk nadrág. – Uraim, a kedvenc kishúgom, Johanna Gezina Bonger.

Tart egy kis szünetet, láthatóan örömét lelve az arcomra kiülő döbbenetben, majd félreáll, hogy beeressze a vendégeket.

– Nálam tölti a nyarat.

Mielőtt közömbösre igazíthatnám az arcomat, vagy kimenekülhetnék a konyhába, hogy teát és bölcs szavakat kérjek Clarától, meglátom a vendégeinket. És ő az. A férfi a Moulin de la Galetteből, Sara vőlegénye. Theo van Gogh.

Semmi kétség nem lehet afelől, hogy a két egyformán vörös hajú férfi egy testvérpár, de az öltözetük nem is lehetne eltérőbb. Theo, a műkereskedő maga a merev elegancia szalonkabátjában és a kezében tartott keménykalappal, míg Vincent úgy fest, mintha egy sánta ló több sövényen is keresztülhurcolta volna. Szürke filckalapja csálén áll, kék köpenyén festékfoltok és -csíkok éktelenkednek a szivárvány minden színében: sárgák, kékek, vörösek, zöldek. Pöfékel a pipájával, és mintha máris unatkozna.

Hallgatok. A két fivért nézem. Mosolygok – minden bizonnyal úgy, mint egy félkegyelmű.

Az elmúlt két hétben sokat hallottam a Van Gogh fivérekről. Mindenféle pletyka tárgyai Andries baráti körében, és mindenkinek, akivel csak találkoztunk, volt róluk véleménye vagy egy története. Én pedig figyelmesen hallgattam, amikor csak szóba kerültek. Bár Theo a fiatalabb, úgy tűnik, ő az, aki fontos alakja a művészeti életnek. Andries úgy beszél róla, mint a Montmartre királyáról. Nyilván nagyon is jó partinak tartja, de hiába, hiszen Sara azt mondta, jegyesek. Különösek ezek a párizsi szokások – csakis erre tudok gondolni. Lehet, hogy errefelé a férfiak nyitottak arra, hogy egyszerre több nő társaságát is fenntartsák.