Szerkesztői előszó

Harsányi Zsolt először 1932-ben megjelent, majd több kiadást is megért Madách-regénye nem egyszerű életrajzi regény. Harsányi könyvét ugyanis olyan, addig senki által el nem végzett kutatómunka előzte meg, amely kisebb nagyobb korrekciókkal máig hatóan forrásanyagul szolgál a Madách-kutatás számára. Ez egyrészt annak köszönhető, hogy amikor Harsányi közzétette szándékát arról, hogy a Tragédia szerzőjéről készül regényt írni, számos Madách-leszármazott, rokon, Madách egykorú ismerőseinek leszármazottai jelentkeztek nála a legkülönfélébb dokumentumokkal, levelekkel vagy emlékezésekkel, amelyek mind bővítették az addigi Madách-filológia forrásait. Ráadásul Harsányi volt az első, aki elutazott Madách életének Nógrád megyei helyszíneire is, és ott az egykori szereplők leszármazottaival készített interjúkat, amiket bele is épített nagy művébe. Többek közt így szerzett tudomást az irodalomtörténet Madách Imrének egy parasztasszonnyal, Bagyinszki Borkának a szerelméről. (A regényben Gyuros Borkaként szerepel.) Ezzel kapcsolatban még Harsányi sem használ föl mindent, amit Huszák sztregovai gazdától hallott, aki annak a Makovnyik Jánosnak (a regényben Janó) volt a távoli rokona, akinek feleségét Madách előbb 600 pengőforintért, majd egy házhelyért „kiváltotta”, mert Harsányi is kínosnak érezte a pikáns részleteket. Például, hogy amíg Madách nem építette föl azt a vadászlakot, ahová a nőt is beköltöztette (a földszinten a nő férje lakott mint erdőkerülő), addig bizony a tót paraszt házaspár házában, sőt ágyában hált együtt Borkával, ha nem éppen az ősi sztregovai kastélyban fogadta az ugyan sánta, de gyönyörű asszonyt.

Harsányi könyve tehát nem csupán korabeli levelekre, országgyűlési jegyzőkönyvre, emlékiratokra, hanem szóbeli információkra is épül.

Harsányi Madáchot vidéki nemesként mutatja be, aki részt vesz megyéje, Nógrád megye és a reformkor végének pezsgő szellemi és politikai közéletében. Az olvasó megismerheti, hogy egy gazdag nemesi família miként taníttatta a gyerekeit, és betekintést kaphat a XIX. századi nemesek mindennapi életébe, szokásaiba. Harsányi könyve árnyalt lélekrajzot nyújt az álmodozó Madáchról éppúgy, ahogy a szabadelvű politikusról, aki hazájáért saját és családja biztonságát is kockára tette, amikor a szabadságharc után két halálra keresett bujdosónak is menedéket nyújtott. De a gyötrődő, kemény édesanyja és könnyelmű felesége között őrlődő férfi lélektani nyomorúságát is megismerhetjük. A Madách család életét beárnyékoló tragédiák mellett (Pali öccse halála, Marie nővérének és családjának brutális legyilkolása, amelyről Harsányi ad először részletes leírást, ugyanis a gyilkosság utáni nyomozás és per iratait is felkutatta) meggyőző és szemléletes képet nyújt a filozófus-költő gondolkodásának alakulásáról is.

Harsányi könyvének talán legvitathatóbb része Madách feleségének, Fráter Erzsébetnek a megrajzolása, ugyanis a szerző meglehetősen elfogult az asszony kárára. Sok helyütt olyan pletykákat vél valóságnak, amelyeket azóta már megcáfolt az irodalomtörténet.

Jelen kiadásunkban a szerző nagyobb tévedéseit korrigáltuk, és jegyzetben jeleztük a jelenlegi kutatás álláspontját a vitatható kijelentésekkel kapcsolatban. A könnyebb olvashatóság érdekében Harsányi helyesírását modernizáltuk, a régies szóalakokat jegyzetben magyaráztuk, az általa idézett levelek, korabeli dokumentumok nyelvét sem korhű formában közöljük (amellett, hogy a régies igeidőket a stílus érzékeltetése miatt meghagytuk), ugyanis a szöveghű idézés megnehezítette volna e hallatlanul izgalmas szellemi kalandot nyújtó regény gördülékeny befogadását, amely nem csupán Madách életébe, de a magyar történelem egy nagyon izgalmas korszakába is bepillantást nyújt.

I.
kötet

I.

A kisfiú kinyitotta szemét a vaksötétben. Álmodhatott valamit. De nem mozdult mellette senki, a dada mélyen aludt, az anyja odaát virrasztott a szomszéd szobában. A kisfiú mindjárt be is hunyta szemét, és aludt tovább. Örök, soha ki nem derített titok marad, mi suhan át ilyenkor egy kilenc hónapos kis lelken. Senki soha ezt meg nem tudhatja, ő maga sem emlékezhetik rá, mikor később eszmél és fölnövekedik. A felserkenő lélek pici megmoccanása, a leendő emberi tudat e tudattalan kezdete, beleomlik senki által nem tudottan a sztregovai kastély sötétjébe, a mindenség titkába, ahonnan ez a kis lélek még nem régen érkezett.

Az anya felöltözötten virrasztott a szomszédban. Kis asztal mellett ült, az asztalon egy francia könyv, gyertya, hozzávaló koppantó és üdítőnek egy pohár mandulatej. Olvasott is, nem is. Az esze nem a francia szövegen járt, hanem azon, amit azok odaát tárgyaltak. Férje, sógora és az ügyvéd. Nem kis dolgok forogtak ott kockán: a két Madách fivér egyezséget kötött egymással. És ő, aki mint asszony, nem vehetett hivatalosan részt a férfiak dolgában, meg kellett hogy várja az órákig tartó hosszú tárgyalás végét, mert tudni akarta: úgy ment-e minden, ahogy urával megbeszélte volt. Hosszú hónapok óta latolgatták, tervezgették a hálószoba titkos csendjében, a lefekvés után való bizalmas beszélgetések óráin: hogy s mint kellene Jánossal a vagyon dolgát dűlőre vinni. Nehezen ment nagyon, mert János, a gondtalan és könnyű lelkű emberek módján, minden írástól vonakodott. De most már ott tartottak, hogy az utolsó tollvonás következett. Az egyezség alapja megvolt, most mentek keresztül a végső szövegezésen, pontonként. Soká húzódott a testvérek tárgyalása, vacsora után ültek neki, s most már kevés híja volt az éjfél utáni két órának. Órák óta egyhangú duruzsolás gyanánt hallatszott a bezárt ajtókon keresztül a férfiak vitája, hol egyformán, hol fel-felcsapó élénkséggel, itt pedig az alabástromoszlopos álló óra ketyegte a pillanatokat a maga bölcs, rabszolgai pontosságával. Amott a gyermekei aludtak: két lány és a kisfiú.

Anna asszony eltolta maga elől a könyvet. Unta. Felállt, és magasra nyújtván a mozdulatlanságban elfáradt két karját, derekát hátrahajolva kihúzta. Tett egypár céltalan lépést a szobában, aztán megint csak visszaült a kis asztalhoz. De most már nem nyúlt a könyvhöz. Két kezét összekulcsolta a tarkóján hátul, és hátratámaszkodva felnézett a mennyezetre. A tárgyaló férfiak beszéde monoton folyamként hallatszott változatlanul.

Gyerekeiről a maga gyereksége jutott eszébe, eddigi élete folyása, a mindenséggel való hadakozása.

Szüleit alig ismerte, és ha rájuk gondolt, kemény, erős lelke nem érzékenyedett el. Azzal a szertartásos tisztelettel gondolt rájuk, amelyet az erősen katolikus nevelés olt a gyermeki lelkekbe, de nála ennek a tiszteletnek csak fénye volt, melege nem. Ha a sors fájdalmat akart neki okozni, mikor árva egyedüllétre kárhoztatta, ő nem érezte a fájdalmat: azok közül való volt, akik győzik az egyedüllétet, és erejüket – senkire nem támaszkodva – saját magukból merítik. Egyedül volt teljes életében, a maga erejével, büszkeségével és uralmi ösztönével. Ha visszanézett apró lányka korára, már akkor is magányosnak, keménynek és erősnek látta magát az örökbefogadó nagybátyja, Marczibányi István palotájában. Gőgös, előkelő gyermekkor volt ez, játszópajtásai a Teleki, Batthyány, Esterházy, Orczy kislányok, rokonai csillagkeresztes hölgyek és a bécsi udvarban járatos urak, a falon Grassalkovich Mária és férje, Beleznay János generális címeres képei az ősök között. Az árván maradt és Csesztvéről Budára hozott kis Majthényi Anna olyan könyvből tanulta a világtörténelmet, amelyet a szerző az ő nagynénjének, Marczibányiné Majthényi Máriának ajánlott. Nevelőapját kegyelmes úrnak szólította személyzet és látogató, mert titkos tanácsos volt és aranysarkantyús vitéz.{1} És amikor a Dísz téri palotában a nevelt leányka felserdült, az előkelő ragyogású bálok tündérálma következett: nem vitték, csak mágnás házakhoz, s ha a nádor palotájában volt estély, a vendégek között Majthényi Anna kisasszony többet ismert, mint nem. Ó be szép, színesen tündöklő leányság volt ez, a nádori estélyek gyémántos, csilláros világában, a fehér tábornoki kabátok, a nehéz aranysujtásos díszruhák, a színes asszonyi toalettek forgatagával, a főhercegi lakájok által körülhordott német nevű frissítők ízével, a büféasztalon felhalmozott ártatlan desszertek, a Gerstelschleim, a Bockshemdl, a Katharzeltl, a Marzipan idillikus emlékével. S az előkelő úrfiakkal, akik szívesen kérték táncra a gazdag Majthényi Annát, de hamarosan mind visszavonultak, ahogy jöttek, mert ridegnek, zsarnokinak, túlságosan zárkózottnak találták. Akkor jött a család régi ismerőse, a furcsa, folyton siető, folyton izgatott kis öreg: Madách Sándor, akiről azt mondták, hogy apró, különös ürgeábrázata mögött az ország legfortélyosabb fiskális{2}-esze lakik. Madách Sándor az iránt puhatolódzott, hogy milyen néven venné a kegyelmes asszony, az özvegy, mert a kegyelmes úr már nem élt,{3} ha ő elhozná Imre fiát, hogy Anna kisasszonnyal megismerkedjék. Ez példátlan vakmerőségnek tetszett, de sértés nélkül visszautasítani nem lehetett. És eljött csakugyan a Madách fiú. A kegyes leereszkedés udvariasságával fogadták, de a húszéves Anna másként vette szemügyre a jelentkező fiatalembert, mint nevelőanyja. Csinos, igen kedves fiatalember volt a kérő, és mint Anna éles szeme azonnal meglátta: pompás anyag egy energikus asszony kezében. Alkalmazkodó volt, megbízható, szerény, a leány felsőbbségét habozás nélkül elismerő. Októberben tette a fiatalember az első látogatást, és bár a Marczibányi özvegy udvariasan, a francia háború miatt való bizonytalan időkre hivatkozva, szeretett volna halasztást elérni, maga Anna lépett elő eddigi várakozó szótlanságából, és bejelentette nevelőanyjának, hogy feleségül fog menni a fiatal Madáchhoz. Nem kért engedelmet, csak bejelentette, hogy mit akar. És a fiatalember első látogatása után négy hónappal már meg is volt az esküvő. A barátnők összecsapták a kezüket: mit csinál ez az Anna, hiszen szép lány, eszes lány, gazdag lány, nagyszerű társasága van, mágnás fiúk közt válogathatott volna, és íme, hozzámegy ehhez a nógrádi dzsentri fiúhoz, aki elviszi falura. De ő nem szólt semmit az óvatosan csodálkozó barátnői megjegyzésekre. Esküvő után örökre otthagyta a ragyogó Marczibányi-palotát, és elment falusi asszonynak Alsósztregovára. Ninke – ahogy Marczibányiék hívták – kirepült.

Madáchné, a hajdani Ninke, gépiesen nyúlt a koppantó után, mert a gyertya erősen lobogott. Lenyeste a takarékosan Lichtsparerre{4} tűzött gyertya féloldalt konyuló kanócát, aztán tűnődött tovább, mint a kitartó vándor, aki szívesen néz vissza az eddig megtett út dicséretes vonalára.

A fiatal házaspár berendezkedett a kezdetleges Szubszky-kúrián, a falu végén. Az ódon Madách-kastélyban – amelyet büszke latin felírása szerint Mátyás korában épített a Madách-ős – a szülők laktak. A másik kastély pedig, amelynek düledező falaiból lehetett volna csinálni valamit, Révay kézen volt. Bizony, az a Szubszky-kúria nem hasonlított azokhoz a főúri kastélyokhoz, ahová Annát a nevelőszülők nyaranta elvitték látogatóba. De a fiatalasszony nem törődött vele. Nekilátott a munkának. Vég nélküli tanácskozásokban tárgyalta meg a fényesen integető jövendő terveit – nem az urával, hanem az apósával. Azt méltó tervező és tárgyaló félnek ismerte el. Férje iránt anyai felsőbbséget érzett, amelyben akadt egy kis szeretetteljes lekicsinylés is. De az após, az ember volt a talpán. Bámulatos energia tombolt benne, amelynek mindent elsöprő ereje a törékeny fizikumot is legyőzte. Serdülőkorától kezdve gyötrelmes fejfájások kínozták, s megtörtént untalan, hogy beszélgetés közben hirtelen felállott, odament a falhoz, pár pillanatig annak hidegéhez szorította homlokát, aztán jött vissza tárgyalni. Tárgyalás közben pedig, akárhogyan sajgott a feje, démoni találékonysággal dolgozott a lüktető agy; abban a ravaszságban, amellyel a támadni és kiaknázni való helyzetet az eszével körülsompolyogta, volt valami ijesztő.

Imre volt a szeme fénye, a hat lány után született első fiú. A második fiút, Jánost, csak korholni tudta, mert az nem kedvére való volt: pompázni szerető gavallér, négylovas úri fiú, fűnek-fának szívesen kölcsönadó cimbora. Imre azonban szelíd és szeretetre méltó külseje mögött olyan tulajdonságokat hordott, amiket apja nagyon szeretett: nagy elragadtatásoktól tartózkodó józanságot, és olyan takarékosságot, amelyet már konok fukarságnak lehetett nevezni. Ez a fiú igen, ez tovább fogja emelni a Madách-vagyont, amelyet koldusszegényen született apja emberfeletti küzdelemmel visszaszerzett. Ha a nagyapja, János, mint vakbuzgó lutheránus, a maga egyházának pazar támogatására vesztegette el a családi vagyont, az apa katolikus oldalon kapott támogatást, gróf Migazzi Kristóf, a váci püspök taníttatta ki, s az ifjú Madách Sándor – a huszita egyházat hosszú sorban vérrel és vagyonnal támogató ősök fia – skrupulus{5} nélkül tért át pápistának.{6} Vehemens erővel megindított és félelmes szívóssággal folytatott pörei jó részét visszaszerezték a zálogon elkallódott Madách-javakból, s végül ő kovácsolta össze fia nagyszerű házasságát. Hozomány gyanánt hatalmas vagyon került ezzel Madách-kézre: Csesztve, Riba, Csalomja, Ipolykeszi, Kapasz, Vörösvár, Solymár, Hidegkút, Szentivány, Székely. És most tovább, tovább, ha holtfáradtan lihegve is, de megállás nélkül: szerezni, birtokba venni, még, sokat, mindent, az egész világot. Imre mindenekelőtt szerezze meg a kamarási rangot. Aztán a Révayaktól vissza kell szerezni a másik kastélyt, hogy ott a dombtetőn méltón pompázzanak a vidék kiskirályai, a Madáchok. És imádkozni mindennap, hogy fiúgyermeket adjon az Isten. Mert a famíliának mindenáron vissza kell kapaszkodnia oda, ahol már volt: az ország élén álló hírnevesek és hatalmasok közé, mint a hajdani Radon comes a XIII. században, vagy a XV.-ben Madách László, aki a csatában saját kezűleg ejtette foglyul Podjebrád fiát, Viktorint, s ezért hat birtokot kapott donációba a hálás Mátyás királytól.

De a kígyó eszével, a hörcsög dühével és az oroszlán erejével előretörő após a nagy tervek megvalósultát nem érte meg. Még a fiúunokát sem. János egy Guzman leányt vett el, gyermeke nem volt. Imrének pedig a fiúra sóváran várakozó apa életében csak lányt adott az Isten, a kis Marie-t, az elsőszülött fiú volt ugyan, de nemsokára meghalt. A kamarásságot sem érte meg, Imre fia már kilencéves házas volt, mikor megkapta az aranykulcsot. Nem ment könnyen, két baj volt a kamarásság körül, s e két baj mindegyikét a megboldogult apa okozta. Tulajdonképpen lehetetlen is volt az ő fiának kamarássá lenni. Az első baj az volt, hogy anyai ágon mindjárt az első lépcsőfoknál megakadt a kamarási próba: Madách Sándor Rusz Annát vette feleségül, aki csak az életben volt valóban nemes feleség, papíron semmiféle nemességet nem lehetett kimutatni. Még nagyobb baj volt a második: a Martinovics-összeesküvés idején Madách Sándor már hírneves ügyvéd volt, s a felségsértő pör vádlottai közül nem kevesebben, mint tizenhárman választották védőjük gyanánt. Egy kis családfa-igazítást csináltak már kamarásságkeresők máskor is, de ezt az átkozott Martinovics-pert nem lehetett kivakarni abból a fekete könyvből, amelybe a nem felejtő bécsi udvar a rossz fiúkat jegyzi.

Ez a kamarásság éppen olyan példa nélkül való vakmerő gondolat volt, mint Majthényi Anna megkérése. És éppen úgy sikerült ez is. Nem kis fáradságba került, de egy szép napon megjött a hír, hogy tettes, nemes, nemzetes és vitézlő Madách Imre úr jöhet kamarási esküt tenni Bécsbe, miután a szokásos húsz dukát aranyat befizeti. A Révayaktól is visszaváltódott a domb tetején álló kastély, amelyet pompásan megépítettek és rendbe hoztak: homlokán egymáshoz hajolva ott díszlett a két címer, a Madáchok koronát tartó griffmadara s a Majthényiak medvéje. Lent a kastély alatt pedig a házigazda gusztusa szerint virágágy és nyesett bokor nélkül való elegáns angolpark, amelyről három évvel ezelőtt szóról szóra azt írta Mocsáry Antal a Nógrádról írott könyvében, hogy azt mondja: „A második új és a mostani ízlésre épült residentionális lakhelye Madách Imre Cs. s kir. kamarásnak, melly jeles úri kőépületen nintsen ugyan felírás, hanem a’ helyett a Madách és Majthényi famíliáknak egymás mellett és egymással megegyező tzimerei ékes kifaragásban láttatnak. Ékesíti ezt nem kevésbé a mellette lévő nagy kiterjedésű négyszögű Anglus-kert, melly nagy szorgalommal, és nem kis költséggel szép rendbe hozatott, ahol sokféle hasznos és mulatságos intézetekre találhatni, úgymint: rét, erdő, halastó, szőlő, fürdőhely s egyebek találtatnak ebben.” És végül kamarás úr Őméltóságának az ősi és végre visszaszerzett kastélyában fia is van már. Az anyja imádságos könyvében ott sorakoznak a gyerekek adatai, sorban, ahogy Isten adta őket: az első gyerek, a kis Sándor, két hónapos korában elhalt. Mária született tizenháromban, július elsején, Eszter és Jozefa csecsemőkorukban elhaltak, aztán jött a kis Nincsi, keresztlevele szerint Henrika Anna Antónia, született tizennyolcban április tizenkilencedikén, és végül a sóvárgott, a várva várt trónörökös, a család szeme fénye, a kis Emi, keresztlevele szerint Imre, született huszonháromban, január huszonegyedikén. Most kilenc hónapos, elég törékeny egészségű, de majd megtartja jó erőben a gondviselés, ha felnő, dúsgazdag ember lesz, talán még báró vagy gróf is, majd nem fognak úgy fennhéjázni a másik ágból való Majthényiak, akik bárói rangot viselnek. Ámbár a kamarásság ér annyit, mint az ő báróságuk. A kis Emi is kamarás lesz, csak a jó Isten adja, hogy továbbra is úgy menjen minden, mint eddig.

Idősb Madách Imréné eddig visszafelé nézett, most megállott, és magába nézett. Hidegséget, keménységet és tisztaságot látott magában. Most harmincnégy esztendős, és tudja magáról, hogy szép asszony. De más férfi csókját, mint az uráét, még nem ismerte, és nem is fogja ismerni soha. Hitéhez buzgón ragaszkodó katolikus; a protestánsoktól ösztönösen idegenkedik, neveltetése is erősen katolikus volt, aztán meg ezek a protestánsok mindig okoskodnak, fejüket illendő meghajtás helyett mindig felütik, a családban folyton csak bajt csináltak. A Madách-vagyon a lutheránus egyház miatt jutott egyszer ebek harmincadjára, a katolikus egyház révén került vissza. De nem éppen érdekből, meggyőződésből is vallásosnak érzi magát: a teremtett világon rendnek és fegyelemnek kell lenni. Az égben a Mindenható, a földön Ferenc császár. Aki rendetlenséget szít, annak se irgalom, se kegyelem. Erkölcs és engedelmesség – gondolta magában szigorúan a kamarás neje, és vékony ajka még vékonyabbra keményedett, amint fogát az önkéntelen büntető haraggal összeszorította.

A harag nem volt tárgytalan: Madách Jánosra haragudott, a turbulens{7} sógorra. A vármegye politikáját éppen ebben az 1823-as esztendőben az egekig verte a rendek ellenállásának vihara, és míg a kamarás szigorúan tartotta magát a főispán, gróf Brunszvik József dinasztikus álláspontjához, János sógor csak bátyja szigorú intelmei folytán maradt távol a megye nyílt császárellenes lázadásától, de lakatot így sem tett a szájára. Sógor és sógorasszony személyesen sem szerették egymást. Madách János úr volt a maga házánál, régimódi kordában tartotta szegény boldogult Jozefint, és lenézte papucs alatt éldegélő testvérbátyját, nem is hallgatta el ez  irányú megjegyzéseit. Az atyja halála óta ő lakott a régi kastélyban, alig százlépésnyire a hivalkodó új rezidenciától, s a két kastély között gyakoriak voltak az összezördülések. De most Anna asszony kimondhatatlan örömére itt is gyökeres változás szép reménysége integetett. János megismerkedett egy Pest megyei lánnyal? Keőfejtő Karolinával, és el is jegyezte. Úgy határozott, hogy Pest vármegyébe költözködik az esküvő után második feleségével, Felsődabasra. Mivel pedig új házaséletét anyagilag is meg akarta alapozni, apai részének pedig jóformán a nyakára hágott, egyezséget kötött bátyjával, hogy a súlyosan megterhelt örökrészt átveszi, átengedi Jánosnak vagyontétel gyanánt a Radványi István ellen indított harmincezer forintos pert, és fizet Jánosnak évi ezernyolcszáz forint kamatot a nyerendő perösszegre előlegül. Ezt a megoldást a házaspár hosszú tanakodások után találta ki. Az ajánlat János előtt nagyon tetszetősnek tűnt: csinos kis évjáradékot kínáltak neki pontosan házasodás előtt, azonfelül a Radványi-per jó per volt, azt még a megboldogult apa ördögi jogfortélyai alapozták meg. A nógrádi apai résszel nem nagyon törődött, úgyis elköltözendő volt innen, hadd maradjon itt minden a bátyja kezén, boldoguljon a rideg sógorasszonnyal együtt kedvére.

Ez volt az az egyezség, amelyet most már annyi óra óta tárgyalnak odabenn: a két fivér és az ügyvéd.

Hajnali fél négy volt.

Madáchné felkelt. Elhatározta, hogy bekopog a tárgyalókhoz, és sietségre inti őket. De éppen mikor az ajtóhoz ért, azok kiléptek rajta. Heves latin társalgásban jöttek kifelé.

– Mi van az egyezséggel?

– Már régóta elkészültünk, János alá is írta.

– Akkor mit vitatkoztatok mostanáig?

A kamarás bűntudóan hallgatott. János pedig kissé kihívó éllel vetette oda:

– Politizáltunk.

Anna asszony máskor nagy csetepatét csapott volna. Akár a sógor előtt is. De most, csodák csodája, egy szót sem szólt. Az az egy szó, amit előbb hallott, hogy „aláírta”, hirtelen megszédítette.

– Kísérd ki Jánost, atyus – szólt férjének, akit mindig így szólított –, aztán igyekezzél vissza. Nyugodalmas jó éjszakát, sógor!

Állva várta meg, míg visszajön az ura.

– Rendben van minden – szólott a kamarás, nem is várva a kérdést –, aláírta.

– Akarom látni, hol az egyezség?

A kamarás benyúlt a papírok útvesztő halmazába, és kihalászta onnan az okmányt.

– Itt van.

Az asszony mohón nézte az írásokat egymásután. Úgy szólt minden sor, ahogy urával már hónapokkal előbb kitervelte. S mindegyiken az aláírás: Madách János. Madách Imréné arcán egy vonás sem rándult meg, de szemében meglobogott valami.

– Rendben van – mondta végül.

Férje elpirult, mint a diák, akit megdicsértek a vizsgán. Érezte, hogy ez a „rendben van” igen nagy boldogsággal tölti el. Felesége kemény tekintélyét sohasem vonta kétségbe, és az uralomra született asszony felsőbbségének nyugodtan adta át magát, mert a köznapi élet apró külsőségeiben az asszony ügyessége őt hagyta meg úrnak a háznál. A gazdaságban sohasem keresztezte férje parancsait, és gondosan vigyázott arra, hogy a személyzet meg a falusi zsellérnép előtt a férje szava legyen az első szó, az övé csak a második. Az uralkodást nem is mások előtt intézte, hanem négyszemközt. A férfi a tűzbe rohant volna ennek az asszonynak egy elismerő szaváért, egyetlen korholó szava pedig napokra kétségbe ejtette, és kézzel-lábbal igyekezett ilyenkor az asszony kegyes hajlandóságát visszaszerezni, akárcsak egy uralkodóét.

Mikor a hálószobában lefeküdtek, a férfi kimerülten ásított.

– Borzasztó, alig fogok aludni valamit, holnap be kell mennem Gyarmatra.

Volt ebben egy kis halvány kísérlete annak, hogy a tárgyalás részletes elmondását másnapra halassza. De az asszony azonnal lecsapott a válasszal.

– Majd alszol holnap, atyus. Most mondd el az egészet, hogyan folyt le.

A kamarás engedelmesen belenyugodott, hogy hat órai szakadatlan tárgyalás után most még részletes elbeszélésbe fogjon. Elmondta az egész tárgyalást.

– Hát lássuk csak – szólt az elbeszélés után az asszony, hangjában feltűnő éberséggel –, vegyük végig a családot!

Végigvették a családot. A kamarásnak hét nővére volt és egy öccse. Az öccsel most végzett. Az a vagyon szempontjából többé nem számos. Csak az volna kívánatos, hogy ez az új házassága is gyermektelen maradjon, mert akkor a Keőfejtő-vagyonrész, meg amit János netalán maga szerez, osztályképes vagyon marad az oldalágiak számára.

– Idehallgatsz?

A kérdésre a sötétben nem jött válasz. A kimerült kamarás mélyen aludt. Az óra lassú zengéssel ütötte a szomszéd szobában a három fertály négyet.{8} Madáchné hagyta az urát aludni. Hadd aludjék, derekasan végezte a dolgát, a dolgozókat túlcsigázni nem jó kormányzati rendszer.

Madáchné azonban nem tudott aludni. Ezer gondolat rajzott a fejében. Sógorok, rokonok, örökhagyók, zálogos kölcsönök, új szerzések. Csak előre, szívósan, keményen, megállás nélkül! A fiú megvan, akiért most már minden történik. De ő maga nem elég, mert hátha nem sikerül, hátha Jánosra üt, ami igen gyakori dolog családokban: némelyik gyerek se apjához, se anyjához nem hasonlít, de bámulatos másolata valamelyik nagybátyjának vagy nagynénjének. Szóval még kell fiú gyerek, még egy, még kettő, mennél több, ahányat ád az Isten.

Vajon nem takaródzott ki az a gyerek? Ma már október elseje lesz, az éjszaka hűvös. És a gyerekre éppen ilyenkor kell vigyázni, mikor táplálékot változtat. Kilenc hónapos a kisfiú.

Az anya felkelt a sötétben, lába ujjával megkereste két papucsát, és halkan beosont a gyerekszobába. Ott tájékozott mozdulatokkal tapogatta ki a gyertyát meg a gyújtószerszámot, mint aki tudja, mi hol áll. Világot gyújtott. Megnézte mind a három gyereket. Marie, a nyolcéves kislány, egészségesen szuszogott, vékony, finom arcocskája kecsesen elfeküdt a vánkoson. A hároméves Nincsi úgy aludt, hogy kis öklében keményen szorongatott valami képzelt tárgyat. És aztán ott feküdt boldog álmával a kisfiú, Emi. Emmerich a neve németül, így szoktak rá, hogy Eminek becézzék.

Figyelmesen nézte fiát az anya, gondosan, fürkészve, anyai ellágyulás meghatott mosolya nélkül. Szinte szigorúan még most is, mikor aludt. Mert a gyereket keményen kell fogni, a kényeztetés csak az oktalan szülőnek öröm, a gyereket elszoktatja a kötelességtudástól, a fegyelemtől, és megrontja egész életére. Különösen az ilyen gyengébb szervezetű, elég vézna kis csecsemőt, mint ez a kis Emi. Edzeni kell az ilyet az életre. Mert az élet sokat kíván. Ettől az apróságtól különösen sokat. Ennek, ha megnő, egy hatszáz éves nemzetséget kell méltósággal, rangosan folytatni, és egy hatalmas vagyont kell megtartani, hogy majdan átadhassa a maga fiainak, a sok-sok év múlva eljövendő Madáchoknak.

A kamarásné elfújta a világot, éppen mikor a dada felserkent, és az álomtól részegen, fél öntudattal igyekezett valamit németül kérdezni. De elaludt mindjárt, ahogy az anya kiment, arcán a sötétben is erőt és büszkeséget hordva végig a szobákon. A csecsemő ott maradt. És egy pillanatra megébredt megint. Kinyitotta a sötétben szemecskéjét ifjabb Madách Imre, kilenc hónapos ember. Örök, soha ki nem derített titok marad, mi suhan át ilyenkor egy csecsemő lelkén, mikor mély álmát alussza kastély és falu, s a völgyben titokzatosan csörgedez a Sztregova patak, mintha az októberi éjszakában a végtelenségből jönne, és menne a végtelenségbe.

II.

Nappal nem titokzatos a kis Sztregova. Derült, kedves, kanyargós patak, amonnan Kisfalu felől jön, valahol a felső-nógrádi tót falvakban hullhatott bele a fenyőgally, amelyet a szeptemberi nap illanó és vakító fényjátékai között táncolva visz le Ráros irányába az Ipolynak. Ott Rárosnál kinyílik a világ. A nagy hídon át fut a losonc–gyarmati országút, amelyen poros szekerek messzi céllal baktatnak Buda felé. De itt magány van, csend van és békesség. Alsósztregova idebújt a bájos völgybe a világ elől. Jó messzire végiglátni ezt a völgyet a Madách-kastély dombjáról. Az egész völgy a kastély birodalma. Akik idefenn laknak, a címeres épületben, azok a táj dinasztiája. Levett kalap és alázat jár még a kis főhercegnőknek, Marie-nak és Nincsinek, meg a három apró főhercegnek is.

Mert már három fiú van a Madách-portán. Sőt, már négy volna, de a kis György, aki Emi után tizenhárom hónapra született, háromhetes korában meghalt. Megint tizenhárom hónap múlva született Károly, és megint tizenhárom hónap múlva Pali. Ott ül mind az öt gyerek az asztalnál, a lányok a kisasszony intéseit ügyelik, a három fiú a nevelő úrra figyel. És mind a heten lesik a ház asszonyának pillantásait. A kamarás nincs itthon, a minap elutazott Gyarmatra, hogy onnan Csesztvére menjen, majd Vörösvárra. Akinek ekkora birtoka van sok helyen, az sokat van úton. Helye most üres az asztalnál. Kint erős a hőség, a legyek idebent tűrhetetlenek. Akkorákat csípnek, hogy hol ez a gyerek, hol a másik felszisszenve kap a lábszárához. Könnyű a nevelő úrnak, aki nyugalmasan szörpöli a levest: neki csizmája van, őt nem bántják.

– Eső lesz – állapítja meg Marie.

Az anya szigorúan és azonnal feléje fordul:

– Es wird regnen!{9}

– Es wird regnen – visszhangozza Marie engedelmes bűntudattal.

Az asztalnál csak németül szabad beszélni. A többi gyerek néma. Már az szabálytalanság volt, hogy Marie egyáltalán megszólalt. Gyerek csak akkor szólhat az asztalnál, ha szóltak hozzá. És Marie hiába tizenhét éves nagyleány már, a szigorú rend alól ő sem kivétel. Nagy csend van, csak az evőeszközök zaja hallatszik.

Nyílik az ajtó, jön a tállal Józsi, az inas. De ajtónyitás közben visszaszól hangosan a folyosóra:

– Igyes, igyes, zatracena!{10} – Már becsukta az ajtót, de foga között még utána morogja a láthatatlan tót ellenfélnek: – Dusu tvoj a huncutku!{11}

A ház asszonya felnéz. Szemében vészjósló villám. Nem szól semmit. Mindenki tudja, miről van szó. Az öreg Makovnyik Blazsó felesége akar az úrnővel beszélni. Valami sietős dolga van, de későn érkezett: a szakács már megkongatta a kis udvari harangot. Márpedig a falubelieknek megmondatott ezerszer, hogy mikor a „pan{12} kamarás” a családjával étkezik, akkor nem szabad zavarni. Azonban Makovnyik Blazsóné csökönyös vénasszony. Ebéd eleje óta rimánkodik az inasnak, akit alázatosan úgy tisztel meg, hogy „pan Brenner”. Pan Brenner már kétszer összeteremtette és elkergette, de a vénasszonnyal nem lehet bírni. Kint áll konokul a folyosón, és sír. Hát csak álljon és sírjon!

Némán vesz mindenki a marhahúsból. Csak Palinak ad az anyja, ő még csak hároméves. De Károly már köteles maga venni. Negyedik születésnapja óta már köteles tanulni, hogyan bánik az ember késsel-villával. Igen nehéz tanulmány ez. Roppant buzgalommal igyekszik jól csinálni, minden mozdulatánál az anyjára néz, hogy annak szigorú arcáról leolvassa a helyeslést vagy a rendreutasítást.

– Nincsi! Schon wieder?!{13}

Nincsi összerezzen. Nem volt elkészülve az anyai vészjelre, azt hitte, hogy anyja csak Károlyt figyeli.

– Jawohl, liebe Mutter!{14}

Ez az előírás, így kell mondani: „liebe Mutter”, Nincsi már ki is húzta magát. Az volt a baj, hogy görbén tartotta a hátát. Pedig ezért naponta tízszer megszólítják.

– Fräulein, sehen sie so was nicht?{15}

A kisasszony mélyen elpirul. Persze neki észre kellett volna venni, hogy Nincsi görbén ül. Zavarában nem tud mit felelni, csak néz mereven az ételre, amelynek hirtelen elromlott az íze.

– Emi!

– Jawohl, liebe Mutter!

– Was habt ihr heute gelernt?{16}

Emi most fejezte be a marhahúst, a kést és villát, amint illik, kifogástalan párhuzamos vonalban egymás mellé tette a tányérra. Most az anyai felszólításra németül kell beszélnie. Belekezd a hosszú mondókába. Részletesen felsorolja a délelőtt végzett anyagot, s a nevelő úr közben lopva a kamarásné arcára pillantgat, mert jól tudja, hogy ez most nemcsak az Emi gyerek német nyelvgyakorlata, hanem egyszersmind az ő nevelői működésének ellenőrzése is.

Olyan az Emi német társalgása, mint a leckefelmondás. Minden szóra gondosan kell vigyázni, mert anyja figyelme csalhatatlan. S a többiek is erősen figyelnek, mert mikor Emi valami hibát csinál, az anya nem javítja ki, hanem ránéz parancsoló pillantással valamelyik lányra: az köteles kijavítani a helytelen szót. És jaj a lánynak, ha nem veszi észre a hibát, mert vagy nem figyelt a társalgásra, ami neveletlenség, vagy pedig nem tudja, miért hiba a hiba, ami tudatlanság. Emi mesél, engedelmesen, jó tanuló módján:

– Aus die Geschichte…{17}

Már villan az anyai pillantás Nincsire. Nincsi pontosan felel a pillantásra:

– Aus der Geschichte.

Az anyai szem visszanéz Emire. Emi folytatja:

– Aus der Geschichte haben wir gelernt…{18}

És beszámol pontosan a végzettekről. Engedelmesen teszi, de szívből unja. Ő nem erről szeretne beszélni, hanem valami másról, ami már napok óta motoszkál a fejében. Ugyanis Kovács Imre, a nevelő,{19} a minap arról beszélgetett a kamarással, hogy Schönbrunnban egy kis főherceg született, Ferenc József nevezetű, s a kamarás az uralkodóház ez örvendetes eseményéhez gratuláló iratot küldött Ferdinánd király kabinetirodájának. Erről száz kérdése volna Eminek, de nem kérdezheti senkitől. Próbálta apjától kérdezni, de az egész nap kint volt a földeken, most pedig elutazott. Próbálta anyjától kérdezni, de az nem ért rá, kétszer is elutasította a gyereket, s ő most már harmadszor habozik megkérdezni. Próbálta Kovács urat is, de az ragaszkodik az órák alatt a megállapított tanrendhez, órákon kívül pedig nem beszél másképpen, csak latinul, márpedig latinul az ilyen roppant érdekes dolgot, amelyről jó kiadósán és meseszerűen kell értekezni, nem igen gusztusos elkezdeni. Végül a lányokkal is próbált erről beszélni, de Nincsi úgysem tud semmit, Marie pedig hiába is tudna, a kisasszony azonnal ráripakodik, hogy franciául beszéljen. Franciául pedig éppen olyan kevéssé érdekes az ilyesmiről diskurálni, mint latinul.

Emi befejezte a leckéről való német beszámolót. Józsi inas új étellel jelenik meg. Az ajtóban morog:

– Zatracena sztara mondola…{20}

A „vén alsószoknya” nyilván Makovnyikné, aki tehát még mindig ott ácsorog a folyosón, és rendületlenül sír. Csak sírjon. A zöldbabos tál körülmegy. Palinak az anyja rak a tányérra. A dada ma nincs Sztregován, temetésre kellett menni Kelecsénybe.

– Marie!

– Jawohl, liebe Mutter!

– Worüber habt ihr im Garten gesprochen?{21}

Marie azonnal elkezdi, hogy mikor a kézimunkaóra folyt a kertben, miről társalogtak Nincsivel és a kisasszonnyal. Beethovenről társalogtak. A kisasszony mesélte, hogy Beethoven három éve meghalt. Ezt Marie nem tudta, ő azt hitte, hogy Beethoven még él. És roppant érdekes, amit a kisasszony mesél, hogy ez a Beethoven szerelmes volt Brunszvik Terézbe.{22} Azért is dedikálta neki azt a szép számot, amit Marie annyira szeret zongorázni.

Az anya szeme rávillámlik a kisasszonyra. Micsoda dolgokkal tömi tele a kisasszony ezeknek a leányoknak a fejét? Egy zenész szerelmes a grófkisasszonyba? Szabad erről ilyen szabadon hallani a Madách kisasszonyoknak? Általában micsoda dolog szerelemről társalogni egy tizenhét éves úri lánnyal meg egy tizenkét évessel? Mindezt nem vetette fel a kamarásné, de a levegőben valami feszültség támadt. Marie és Nincsi lopva egymásra néztek. Értették egymás pillantását: ebéd után a mama behívatja a kisasszonyt a szobájába, négyszemközt fog vele beszélni, s a kisasszony kisírt szemmel fog kijönni onnan.

– Es war nämlich so…{23} – kezdi a családanya helyreigazító hangon. A lányok figyelik a társalgást, a kisasszony láthatóan zavart és izgatott.

Beethoven – meséli a kamarásné németül – nagyon furcsa ember volt. Zenét komponált, pedig megsiketült. Csakugyan szerette volna megkérni feleségül Brunszvik Terézt, de hát erről persze szó sem lehetett. A kamarásné nagyon jól tudta az egész történetet, neki gróf Brunszvik József mesélte, a két éve elhalt öreg Brunszvik, aki még nemrég, gróf Keglevich Gábor előtt, főispánja volt Nógrádnak, s a felesége Majthényi lány. Mármost ez a szóban forgó Teréz komtessz Brunszvik Ferencnek a lánya, a Brunszvikok Martonvásáron laknak, egyszer lány korában járt is náluk a kamarásné Marczibányiékkal, de Beethoven akkor nem volt ott.

Emi nem figyel. Ő a kis főhercegen gondolkodik. Milyen különös lehet egy ilyen párnapos kis főherceg. Biztosan aranybölcsőben ringatják a kamarások. Ó, bár az ő apja is elmenne Schönbrunnba, és hazajövet elmesélné, van-e a pici főhercegnek korona a fején! És hány ágú? Itt, Sztregován a fehérneműben meg az asztalneműben meg a lószerszámon a korona mindenütt ötágú. És miért van két neve? Ferenc is, meg József is? És ha atyus gratulált, miért Ferdinándnak gratulált, miért nem Ferenc császárnak? Hiszen Marie azt mondta, hogy az egész ország Ferenc császáré, Magyarország is, Bécs is, Csehország is, Lombardia is, Velence is. Akkor Ferdinánd minek a királya?

Hasztalan: ezt a sok érdekes kérdést senkinek sem lehetett feltenni. Türelmesen várni kell az alkalmat. Talán mégis rá lehet bírni Kovács urat, hogy latinból egy kis szünetet adjon. Vagy talán atyus rá fog érni, ha Vörösvárról hazajön. Vajon milyen pólyában tartanak egy főherceget? Biztosan olyanban, amilyen Palinak volt, mikor még bölcsőben ringatták, de bíborból.

– Emi!

Emi összerezzent. Ijedten próbált ráeszmélni, mi hibát csinált. Akkor vette észre, hogy Józsi inas ott áll mellette a tállal, és kínálja. Mi van a tálban? Sztrapacska. Ó, az nagy öröm, a sztrapacska valami kimondhatatlanul finom, jó étel, krumpliból keverik a tésztáját, és juhtúrót tesznek rá.

– Jawohl, liebe Mutter!

Vett a sztrapacskából Emi. Vigyázva, ahogy tanították, mert minden mozdulatán anyja szemét érezte.

– Nincsi!

– Jawohl, liebe Mutter!

– Was habt ihr für den Nachmittag vor?{24}

Nincsi elmondta a délutáni programot. Ebéd után séta a kisasszonnyal: elmennek a parkon túl, az erdőbe és vissza. Utána egy órát Nincsi gyakorol a zongorán, Marie pedig rajzol, aztán Marie zongorázik, s azalatt Nincsi rajzol. Utána olvasnak, ha szabad. A főtisztelendő úrhoz is el kellene menni vacsora előtt az új oltárterítő dolgában. És leveleket kell írni. Atyusnak írnak Gyarmatra, hogyha visszatérőben odaérkezik, a levél már várakozzék rá.

Az ebéd befejeződött. Az öt gyerek egymásután járult az anya elé.

– Dank für das Mittagessen, liebe Mutter. Mahlzeit!{25}

A mondóka után kézcsók. Marie után Nincsi ugyanígy. Aztán Emi, aztán Károly. Végül odatotyogott a kis Pali is. Ő is végigselypítette a német mondanivalót, és ő is kezet csókolt. A lányok mentek kifelé, s hogy anyjuknak megmutassák szorgalmukat és engedelmességüket, már az ajtóban franciául kezdtek társalogni a kisasszonnyal. Az nemigen figyelt rájuk, aggodalmasan figyelt hátrafelé, nem citálja-e be magához a ház asszonya egy kis fejmosásra a Beethoven-dolog miatt. De most megmenekedett. Józsi inas levelet hozott be ezüsttálcán. Most jött szekér Csesztvéről, az hozta.

Madách Imréné fogta két kisebbik fiát, és kivonult velük a parkba. Makovnyikné csak várjon. Meg kell törni ezeknek a makacsságát, hadd lássák, hogy mennél erőszakosabbak, annál kevesebbre jutnak vele. S mialatt Emi is ment a nevelővel – már latin társalgásba merülve – a maga ebéd utáni sétájára, a kamarásné letelepedvén a kerti székbe, elővett a drótfonású kötőkosárból egy labdát, és eldobta a két fiúnak a gyepre. Azok elkezdtek játszani, az anya pedig felbontotta a levelet. Az ura írt útközben Csesztvéről.

Édes Drága Lelkecském!

Gyarmatra érkezvén este, más nap Majthényi Lászlóné éppen midőn írtam a szobába belépett, azt kiáltván, itt van é a’ kamarás, én nagy tisztelettel fogadtam s az Ágyra minden becsülettel leültettem, ott Házi Asszony helyet foglalván, szokása szerint sokat beszélt, a’ fija Andris ellen etc – Darótzra akar menni, mert nem fizeti. Téged 2 dik septemberre Szalatnyára bálra invitált és hogy azután Sztregovára jön -– de mivel megmondottam, hogy útba vagyok Vörösvárra, tudakozódott, mikor jövök vissza, hogy adnám tudtára, én tsak 10 dik September felé ígértem ezt, nehogy előbb megjelenjen, erre ő azt kívánta, hogy vagy Személyesen, vagy Levél által tudósítsam el jövetelemről, hogy mingyárt eljön Sztregovára.

Erről tehát visszajövet szólunk.

Tihanyiné otthon lesz 8 ik Septemberbe, s elvár a mint az Urával a ki igen tisztel beszéltem. Ha nem jönnék addig haza jöjj el Lelkecském Marikával 8 ikba reggel valami 10 vagy 11 óráig, én ott leszek, de ha csak physicus időm engedi, előbb haza jövök.

A gazdának mindeneket meg hagytam Gyarmaton minden bajaimat elvégeztem most pedig este 9 órakor ezt írom a papnál a’ ki tisztel – holnap 1 órakor elindulok adja a’ Feleséges Úr Isten, hogy utazásom sikeres és kívánatos ki menetelű legyen.

Újság az, hogy a’ Magyar Regementek Olasz Ország felé erőltetett hét hat napi marsokkal mennek, a gyalogság szekereken küldetik, azt mondják, hogy Majlandba kiütött a Revolutio, hogy a Sasokat leszaggatták és hogy a vice királyt nem tudják hová lett – Vesztphalia is el szakította magát a Burkustól – mi lesz ebből!

Ezerszer tsókollak, ölellek, édes lelkecském, gyermekeimet csókolom és holtomig változhatatlan szívvel maradok: Igaz Szívemből szerető férjed Imre.

Csesztve 30 Aug 1830

Madáchné letette a levelet, és végiggondolta. Mindenekelőtt elhatározta, hogy a levélben előforduló tréfát élesen szóvá fogja tenni. Imre beleírta a levélbe azt a tréfát, hogy „feleséges Úr Isten”. Ez szólásmondás volt a vidéken azóta, hogy Szécsényben keresztelték Szontagh István és Veres Anna Pali fiát, ezelőtt tíz esztendővel. Akkor mondta ezt nyelvbotlásból a keresztelő pap, s a nyelvbotlásból szállóige lett. Anna asszony mindig kikelt az ízléstelen tréfa ellen, vallási dolgokban nem tűrte az ilyen otromba tréfákat, és sohasem mulasztotta el megjegyezni, hogy ez az igazi protestáns tempó. És ha Imre vérébe még mindig szorult valami az efféle huszita szabadosságból, ő le fogja szoktatni. Elég szomorú, hogy ennyi évi házasélet alatt nem tudta leszoktatni róla.

Madáchné ökölbe szorította a kezét. Haragjában, hogy az emberek nem akarnak leszokni a rendetlenségről. Mit akarnak? Ki-ki végezze rendesen a kötelességét, járjon templomba, tisztelje feljebbvalóit, és húzza meg magát. Isten ellen való vétek az ilyen ugrándozás, mindenki számára csak baj sül ki belőle. Nagyon haragudott a kamarásné e pillanatban. Gondolt egyet, és felkiáltott a kastély felé:

– Józsi!

Háromszor is kellett kiáltania, míg az inas meghallotta.

– Itt van még az az asszony?

– Igenis, méltóságos asszonyom, itt sír a folyosón.

– Na, majd ellátom a baját, hogy ilyen csökönyös. Vigyázzon csak a gyerekre, amíg jövök…

Ment felfelé a lépcsőn. Nem felindultan, csak keményen. Útközben még megnézte a levél címzését, és jóváhagyóan bólintott a szövegre, amelyen a Madame szó etikettszerűen kétszer fordult elő: „Madame Madame la Chambellante de Madách née Dame de Majthényi.” Aztán a szobán keresztül, amelyet ebédlő voltára való tekintettel palotának hívtak, kilépett a folyosóra. Valóban ott állt a vén Makovnyik Blazsóné. De nem kezdhette el a mondókáját, mert a kamarásné megelőzte:

– Nem akkor beszélsz velem, amikor te akarod, hanem mikor én akarom. Most hordd el magad!

Minden lárma nélkül mondta ezt, nyugodtan, de határozottan, ahogy a legfelsőbb bíróságon kihirdetik az ítéletet. Fellebbezés nincs. A tót asszony meghökkenve nézett a kastély úrnőjére, aztán megfordult és elsompolygott. Tudta jól, hogy a bikóci hegyet könnyebben elmozdítja, mint a kamarásné kimondott szavát. Ment lefelé, az udvaron túl következő lejtős felhajtón.

Így van jól – gondolta a kamarásné. Tudta jól, hogy mi fúrja a vénasszony oldalát. Nem orvosság kellett neki, amiért szintén a kastélyba jártak a falu zsellérei. Mert akkor akár az ebéd mellől is felkelt volna, hiszen nem volt szívtelen, és akár éjszakának idején is ruhát kapkodott magára, ha valamelyik tót cseléd jajveszékelve jött házi patikát kérni. Makovnyikné egyebet akart: tojást az unokája holnaputáni lakodalmára, hogy üres kézzel ne menjen Kelecsénybe. Hát majd kap, de csak holnap. Nem azonnal, mikor ő akarja.

Az ebéd utáni sétáról most jött a nevelő Emivel. Kevesebbet sétáltak ilyenkor, a nagyséta késő délután következett. Most csak az asztal után való egészségi járkálás rövid feladatát kellett elvégezni, és jött a délutáni tanulás. Az anya előtt megálltak, az szemügyre vette a fiút.

– Van valami újság, Kovács úr?

– Nincs semmi, méltóságos asszonyom. Megyünk tanulni, már késtünk is tíz percet.

Emi mindenáron kérdezni szeretett volna valamit. Pláne, hogy a nap folyamán először magyarra fordult a szó. Most, most: magyarul lehetne megkérdezni azt a sok kérdeznivalót az anyjától.

– Mama…

– Nos?

Szeretnék mindenfélét kérdezni…

A kisfiú gyáván, epedő és félénk bizalommal nézett anyjára. A sóvárgó gyerek vágya ült az arcán. De az anya megütődve nézett rá.

– Most akarsz mindenfélét kérdezni, mikor már késtél a tanulástól tíz percet? Hát nem tudod te, mi a kötelesség? Ahelyett, hogy kiérdemelnéd jó anyád elismerését a szorgalmaddal, inkább a hanyagságoddal megszomorítasz? Tudod, milyen bűn az, a szülőt megszomorítani?

Emi lemondott a vágyairól. Csak állt és várt, hogy más indítsa. Neki kezdenie nem volt szabad semmit. Az anya még egyszer ránézett, aztán kezét rátette a buksi gyerekfejre.

– Most az egyszer megbocsátok. Most menj, és végezd a kötelességedet!

Az anyai kéz érintése nagy és meleg öröm volt. Emi imádta az édesanyját. De az öröm rövid ideig tartott, a kéz csak egy pillanatig tartózkodott a gyermeki fejen. Kovács úr indult befelé, Emi engedelmesen követte. Anyja kezének emlékét boldogan érezte még a haján. Milyen édes lett volna azt a kezet még soká ott érezni…

De a kérdések, amelyek bennrekedtek, ugyanakkor sajogtak neki. Egy bátortalan kísérlettel még megpróbálkozott:

– Kovács úr, kérem, a főherceg tud magyarul?

Kovács úr gépies rendreutasítással válaszolt:

– Latine loquamur, amice.{26}

– Ita – felelt nyugodtan a fiú –, domine moderator.{27}

De most már nem kérdezett semmit. Szomjas tűnődését eltette a többi meddő tűnődés közé. Volt már életében, lelkében száz meg száz. És mikor leült a könyvekkel megrakott tanulóasztalhoz, végtelenül bánatosnak és árvának érezte magát.

III.

A Szubszky-kúriából, ahova a kamarás annak idején Majthényi Annát hozta asszonynak, templom lett. Anna asszony gondolata volt, hogy katolikus templomot csináljanak belőle. A sztregovai lutheránus templomot, ott a két ősi kastély között a domboldalon, a Madách-ősök építették valaha. Álljon most a római hit kebelébe visszatért Madáchok új temploma megint csak az ő emberségükből. A sztregovai katolikus kegyúr még a régi időkben Marczibányi Imre volt, az Annát örökbe fogadó István fivére, buzgón vallásos ember. Ő nyolcvanhatezer forintot hagyott méltó templom építésére, de jött a végzetes 1813. esztendő, amikor a pénz megbolondult: a Marczibányi-féle hatalmas templomalap máról holnapra nem ért többet tizenháromezer forintnál. Anna asszony ezt kipótolta a magáéból, és azt a Szubszky-kúriát építtette át templommá, amelyben első asszonyi napját töltötte. Az épületből kiszedték a közfalakat, egyik oldalára tornyot húztak, s egy szép napon megzendült az első harangszó az új templomban. Gyönyörű nap volt, felejthetetlen emlék.

Most megint szól a harang a templomban, s felejthetetlen lesz ez a harangszó is, de gyászosan: idősb Madách Imre cs. és kir. kamarást temetik. Meghalt alsósztregovai úri kastélyában 1834. január harmadikán, ötvenkét esztendős korában, halálának oka, amint a gyászjelentés is mondja: „mellvízi nyavalya”. Vagyis szervi szívbaj. Az orvosok így írják le: „hydropectoris”. Veszedelmes betegség a családban. Ez a hydropectoris ölte meg a kamarásnak apját is, anyját is. Most őt is. A kis sztregovai templom tömve van a messzi vidékről, mindenhonnan érkezett gyászoló közönséggel. Pórféle nincs is a templomban. A sztregovai tótok különben is mind lutheránusok, azoknak ide nincs is bejárásuk. Urak és úrhölgyek ülnek a legutolsó padban is. A kegyúri helyen ül mély gyászban az özvegy, mellette gyermekei. Az özvegy szeme száraz, arca kemény. A végtisztességre összegyűlt nógrádi birtokosság, a vármegye hivatalos előkelőségei, a rokonok összesúgnak.

„Erős asszony ez az Anna, keménysége öt olyan férfinak elég lett volna, mint a megboldogult, a jó Isten adjon neki örök nyugodalmat.” Annál jobban sírnak a leányai. A tizenhat éves Nincsi zsebkendőjébe borul, szeme dagadt, orra megvörösödött. És még erősebben sír Marie, öt hónapja Huszár Józsefné. Úgy zokog, hogy a válla belerázkódik. „Mindig ez a Marie volt a legérzelmesebb a családban” – mondják a közeli ismerősök. És megint csak az özvegyre tévednek a tekintetek. Mintha elefántcsontból faragták volna sárgás, sápadt arcát, mintha nem is élne, és csak önmagának szobra volna: mozdulatlanul, mereven néz maga elé.

– Túl büszke ahhoz – súgja szomszédjának De la Motte grófné –, hogy mások előtt sírjon.

Nem sírt a családi kriptában sem, mikor a kamarást letették őseihez. A ceremónia rendjét ő állította össze, ő intézkedett úgy, hogy az engesztelő szentmiseáldozat közvetlenül az eltakarítás után tartassék meg, itt, az alsósztregovai templomban. A gyász dekórumán kívül még személyes oka volt erre: azon a helyen akart utoljára elbúcsúzni urától, ahol egymásé lettek. A nászház négy fala között, amely most Isten háza. Isten előtt akart elbúcsúzni, nemcsak ettől az egy embertől, hanem a világ minden férfijától mindörökre. Vallásosságában még komolyabban vette a házasság szentségét, mint maga a vallási parancs. Ahogy mozdulatlanul maga elé szegezte tekintetét, és jövendő életére gondolt, annak elszántsága és ereje felért az apácák fátyolt öltő fogadalmával. Özvegy Madách Imréné nem megfogadta, hanem tudván tudta e pillanatban, hogy soha többé ez életben senkié sem lesz, csak a gyerekeié.

Azok ott szorongtak körülötte, mind az öten. És köztük a név hivatalos folytatója, az elsőszülött fiú, a tizenegy esztendős Emi. Most már nem ifjabb Madách Imre, csak egyszerűen Madách Imre.

Nem sírt ő sem. Azért nem sírt, mert elfáradt már. Nézte a gyászmise képét, de nem látta. Mást látott maga előtt: apjához fűződő gyermeki emlékeinek hosszú sorát.

Legelső emléke az volt apjáról, hogy a kamarás a hátsó udvarban lóra szállott. Lovász tartotta a kantárt. Az apa friss lendülettel feldobta magát a nyeregbe, a ló meghőkölt. Hó-hoó – csendesítette a lovas a fekete paripát. Aztán lenyúlt a fiáért, aki ott álldogált a lovász mellett. Fel akarta emelni maga elé a nyeregbe. De a fiú rettegve hátrált, félt a hatalmas állattól. Az apa nevetett, és kinyargalt az udvarból a boltíves nyíláson át.

Aztán a parkban látta apját. Ő lehetett valami négyesztendős. A kamarás írásokat lapozgatott, és elkezdett nevetni. Mindjárt el is magyarázta a feleségének, hogy mit nevet. A magyarázatból a fiú csak egyet tudott megjegyezni, azt a kifejezést, hogy „hornyolt szarútlanóc”. Ő nem nevetett rajta, hanem álmélkodva csodálkozott. Az érthetetlen kitétel mélységes bámulatra indította. Utóbb sokszor mondogatta magában, hogy „hornyolt szarútlanóc”, de másnak nem árulta el, hanem őrizte ösztönösen, mint valami titkot. Hosszú évek múlva egyszer mégis megkérdezte apját, ama ritka félórák egyikében, mikor beszélgethetett vele. Az apa megint nevetett a kifejezésen, egyszersmind roppantul csodálkozott, hogy a gyerek honnan veszi, megmagyarázta aztán, hogy van egy nógrádi származású madártani tudós, bizonyos Petényi Salamon nevezetű, aki egyszer a tudomány érdekében valami kéréssel fordult hozzá. Akkor közölte a kamarással, hogy milyen dolgokkal foglalkozik, többek közt ezzel a madárral is. Mert „hornyolt szarútlanóc” egy madárnak újonnan csinált magyar neve. Őt a magyarázat elkedvetlenítette. Valami titokzatosabbat, rejtelmesebbet várt a csodálatos kifejezés magyarázata gyanánt.

De ez nemrégiben történt, ez a magyarázat. Az első emlék réges-régen, mikor a fiú eszmélete hajnallani kezdett. Aztán emlékezett egy novemberi napra. November ötödikén tartották mindig az atyus neve napját. Ilyenkor rajzokkal, kalligrafikus köszöntőkkel kedveskedtek neki a gyerekek. Emi ötéves volt, mikor írni megtanult a helybeli evangélikus paptól, Ostermann úrtól, s ugyanekkor kezdett tanulni franciául is. Ó, az első francia köszöntő! Kétsoros rímelő versike volt, és olyan furcsa öröm volt mondogatni tízszer-hússzor egymásután, hogy még most is emlékszik rá: „Je vous souhaite de tout mon coeur: / Une longue vie et du bonheur.”{28} Atyus megölelte és megcsókolta az ötéves kis franciát, aki utóbb visszaemlékezvén a csókra, azon tűnődött, hogy milyen finom, selymes az a barkó, amelyet apja az arca két oldalán hord a füle mellett. Mert az apja különben sem bajuszt, sem szakállt nem hordott.

Egyszer, valamivel később, arról beszélgettek a szülők vacsoránál, hogy Varga Louise, a gyerekek unokanővére, Podolinban megismerkedett egy Noskovski nevű lengyel nemessel, és hozzáment feleségül. Krakkóba költözött az urával. Ugyanaznap este Emi valami helytelenséget csinált, és atyja ráripakodott, hogy ha rosszul viseli magát, elküldi Louise-hoz, hogy lengyellé váljék ő is.

– Nein, nein – szólt ő rémülten –, ich will ein Ungar bleiben!{29}

Az apa ezen nagyot kacagott, és megveregette a fia vállát, aki megkönnyebbülten látta, hogy csak tréfás fenyegetés volt az egész.

Ugyanazon a nyáron egyszer elmentek fürödni a Sztregovára. Emi azt mondta, hogy játsszunk Széchenyit. Ugyanis asztalnál sokat beszéltek arról akkoriban, hogy gróf Széchenyi István valamit akar csinálni a Dunával, amit Emi nem nagyon értett különben, és hogy saját hajóján tanulmányozza a Dunát. Ez a gyerek fantáziáját nagyon izgatta. Egy nagy faháncsdarabot kinevezett hajónak, ő volt Széchenyi, és játszott a vízben. Kovács nevelő úr volt velük, aki éppen akkoriban került a házhoz. Egyszer csak lódobogás hallatszott, apja jött vágtatva a kastély felől, keresztül a réten. Leugrott a lóról, és kiszólította a fiút a vízből. És a csuromvizes gyereket úgy, ahogy volt, magához ölelte. Majd’ megfojtotta az ölelésével. A nevelő csodálkozva nézte mindezt. Az apa aztán a nevelőhöz fordult, és így szólt:

– Elszunnyadtam ebéd után, és valami borzasztót álmodtam a fiúról. Megijedtem, hogy valami rosszat jelent. Azért szaladtam ide. De látom, nincs az ipsének semmi baja.

Azzal megint magához vonta a mezítelen, vizes gyereket, ölelte, csókolta. Károlyra, aki szintén ott fürdött, rá se nézett. Emi ekkor megérezte homályosan, hogy neki a családban valami külön szerepe és értéke van. De ezt a görcsös, viharos melegséget apja részéről sem azelőtt, sem azután nem tapasztalta.

Jött ugyanazon a télen az első bizonyítvány. Egy évvel hamarabb taníttatták, mint a gyerekeket rendesen szokás. Még nem volt nyolcéves, mikor vizsgát tett az első grammatikai osztályból. Csikorgó téli világ volt akkor, szánon mentek Vácra. Hetek óta tartó izgalomra jött ez a váci utazás, Emi azelőtt még sohasem vizsgázott, nem is volt fogalma arról, milyen a vizsga. Két piarista pap vizsgáztatta: főtisztelendő Nagy Leopold, ő volt az igazgató, és főtisztelendő Kutherik, ő volt az osztályfőnök. Három tárgyból kellett vizsgázni, első volt a religio,{30} második volt a vegyes scientia,{31} harmadik volt a lingua Hungarica.{32} A főtisztelendő urak úgy bántak az apró grammatistával,{33} mint a hímes tojással. Roppant óvatosan és nagy igyekezettel kérdezgették, mintha nem is a gyerek vizsgázott volna, hanem ők. És igen kurta faggatás után, mialatt Kovács moderátor úr izgatottan feszengett egy másik padban, már ki is állították a bizonyítványt Emericus Madách, a hasonnevű camerarius regius{34} fia, privatim institutus, vagyis magántanuló, mind a három tárgyból eminens jegyet kapott. Otthon a szigorú anya takarékos dicsérő szavakkal vette tudomásul az eredményt, azt mondta, hogy a tiszta eminens bizonyítvány kötelező dolog, és egy Madách fiúra nagy szégyen volna, ha nem így volna. Az apa azonban nem tudta büszke örömét türtőztetni. Férfiasan megveregette Emi vállát, és a gyerek előtt dicsekedve magyarázta az anyának, hogy míg más fiú a négyévi grammatika, a kétévi humanitás és a filozófiai évek után általában tizenkilenc-húsz éves korára szerzi meg a jogi oklevelet, ez az Emi gyerek tizenhét éves korára ügyvéd lehet, ha így folytatja. S ahogy fiára tekintett, abban a nézésben volt valami szokatlan nagyrabecsülés, ami a fiút szívdobogtató örömmel töltötte el.

Egyszer később az apa bement ellenőrizni a tanulást a fiúk szobájába. Kovács úr valami latin szöveget olvastatott fel Emivel. Az apa egyszer csak félbeszakította az olvasást:

– Ne hajolj olyan közel a könyvhöz, tartsd magasabban a fejedet!

– Igenis – felelt ő engedelmesen.

Magasabbra emelte a fejét, és próbált tovább olvasni. Nem ment. Zavartan mentegetőzve fordult atyjához:

– Atyus, kérem, így nem látom a betűt.

Az apa riadtan húzta közelebb a széket fiához. Végigpróbált tízféle távolságot is. Végül elhűlve állapította meg a letagadhatatlan igazságot:

– Fiam, te erősen rövidlátó vagy. Csodálatos, hogy ezt eddig észre sem vettük.

Másnap a fiút bevitték Gyarmatra, hogy a doktor megnézze. Az lornyont rendelt neki. Meg is hozatták a lornyont Pestről, s a szokatlan tárgy az egész kastélyban bámulat tárgya lett. Végigpróbálta mindenki, szakácstól kezdve inasig, sőt Csonka Anna, a szobalány, egyszer egy egész éjszakára kilopta, hogy kedvére vihoghasson a többi cseléddel. Emi nagyon büszkének mutatkozott, hogy ilyen érdekes valaminek a tulajdonosa, nagy kegyesen megengedte Károlynak is, Palinak is, hogy olykor nézhessenek rajta, de lelke mélyén egy nehezen gyógyuló seb maradt. Mikor apja a rövidlátást felfedezte, a gyerek észrevett rajta valami fájdalmas csalódást, mintha az apa sértve érezte volna magát. Ettől a fiúban olyan érzés támadt, mint abban, akit alaptalanul megvádoltak. Hogy rövidlátó, ahhoz már mindenki hozzászokott, főként ő maga. De a seb még nem hegedt be ma sem. Ha rövidlátása eszébe jutott, azonnal ezt a mondatot kapcsolta hozzá gondolatban: „Miért bántanak, én nem tehetek róla.”

A következő nyár a kolera nyara volt. Eleinte csak beszédben lehetett hallani, hogy az országban itt is, ott is előfordult. A gyerekek csak fél füllel hallgatták, s az apa egyszer Gyarmatról, a megyei székhelyről hazajövet furcsállva újságolta ebédnél, hogy a pesti közönség a kolerát elnevezte „zöld szemű szűz”-nek; hogy miért, azt senki sem tudja megmondani. De a megyében híre-hamva sem volt a betegségnek; a mama, aki az utóbbi időben köszvényes volt, nyugodtan el is utazott Pestre. Egy szép napon azonban atyus igen komoran és ijedten jött haza Gyarmatról. Összehívta a háznépet, és megmagyarázta, hogy a gonosz nyavalya betört a megyébe. A gyerekeknek tilos a kastély kapuján kilépni. Lent, ahol a dombra fordul a kocsiút az országútról, éjjel-nappal két fustélyos{35} strázsa állott, azoknak meghagyta a földesúr, hogy idegenből jövő embert akkor se hagyjanak befordulni, ha hetvenhétszer egészségi bizonyítványt mutat is. A postást mégis muszáj volt eltűrni, mert az hozta Szakalból a Pesten fürdőző anya leveleit. De a postahordó tót legénynek tilos volt bárkivel is megállni, köteles volt a kastély egy bizonyos ablaka alá jönni, ott nem kopogtatni, hanem kiáltani, akkor Anna szobalány lenyújtott egy háromágú, hegyesre köszörült villát, a postáslegény rátűzte a villára a levelet, a szobalány pedig behúzta, és azonnal az előre elkészített parazsas serpenyő fölé tartotta, amelyre kénport szórtak, s amely erősen köhögtető bűzzel töltötte meg a szobákat.{36} A kéngőz felett füstöltette a szobalány a levelet jó negyedóráig, s csak úgy adta át a ház urának. A gyerekek, ha csak módját ejthették, odasereglettek ezt a szertartást nézni, amely nagyon mulattatta őket, különösen Emi lelte nagy gyönyörűségét a kénpor csodálatos kék-lila színű lángocskáiban. De apjuk rendszerint visszakergette őket. Nemsokára el is utazott Pestre, s ezalatt a faluban komolyan kitört a kolera.

A gyerekek éjjel-nappal zárt szobában tartózkodtak, Marie – ekkor már tizenkilenc éves nagylány – átvette a rendelkezést, a szülők távollétében mindennap háromszor tetőtől talpig lemosta a három fiút erősen fűszerezett ecettel, amelyet Räuberessignek{37} hívtak. A szájukat is ezzel kellett kimosni, amit Emi egész jó dolognak talált, mert az édességeket, kivált a csokoládét, sohasem szerette, mindig az ilyen savanyú, fűszeres ízekben lelte kedvét. Hogy kint a faluban egyre-másra hullottak az emberek, azt a cselédek suttogásából mindig megtudták, de ez nem sok gondot okozott nekik, inkább még játékos izgalom gyanánt hatott rájuk a furcsa életmód, a tanulóórák teljes felfordulása, s az olyan hírek tárgyalása, hogy például a misét megtiltották, aztán meg, hogy a vármegye rendelete szerint a kolerás halottak sírját legalább nyolc láb mélyre kell ásni.{38}

Végre megjött Pestről a szülők kocsija. Éppen mikor a betegség már kidühöngte magát Sztregován. Azt az írást, amelyet Pesten állítottak ki az anyának, s amelyet minden állomáson alá kellett íratni a bíróval vagy más hatósági személlyel, a gyerekek álmélkodva megcsodálták a másik koleraútlevéllel együtt, amelyet az apa használt Sztregovától Pestig. Lassanként visszatért a napi élet a kolera előtti kerékvágásba. Csak mikor aztán sétálni mentek a temető felé, látták, milyen feltűnően sok az új sír, étkezések alkalmával pedig még sokáig sorolgatták fel a szülők azokat az ismerősöket vagy nevezetes embereket, akiket elvitt a kolera: a híres aggastyán, Kazinczy Ferencet például, aztán a közeli ismerősök közül kivált Beniczky Pálnét és nővérét, Szirmay Boldizsárnét emlegették. Ezek ketten Budán voltak a Szirmayné ötéves kisfiával, és a kolera hármukat három nap alatt elvitte. Beniczky Pálné mindig rettegett, hogy tetszhalottként fogják eltemetni, ezért haldoklása közben megkérte az orvost, hogy a halála után fűrészelje el a koponyáját, s az orvos ezt meg is tette. Mikor az apa ezt vacsora közben mesélte, s a gyerekek tátott szájjal hallgatták, Emi észrevette, hogy anyja egyetlen pillantást vet apjára. Az apa rögtön abbahagyta a témát. Emi úgy érezte, hogy ők nem hárman vannak fiúk, hanem négyen, apja a legidősebb köztük, és velük együtt valami Mária Terézia-szerű lénynek tiszteli az anyát.

Aztán a leggazdagabb emlék a Császár fürdő. Ez a következő nyáron volt. Eminek tavasz óta folyton fájt mind a két térde, néha egész éjszakákat nem aludt. Anyja tízféle házi orvosságot is végigpróbált rajta, egyik sem használt semmit. Végül határozatba ment, hogy csúza{39} van, el kell vinni Budára, a Császár fürdőbe. Ebben az esztendőben nyárra esett a váci vizsga a grammatikából. Tiszta eminens lett ez a bizonyítvány is, Kovács moderátor úr elégedetten fordult vissza Sztregovára, a kamarás pedig elvitte a fájós lábú fiút Pestre. De nem kocsin vitte, hanem – milyen elmondhatatlan élmény! – hajóval. Maga a hajó is elbűvölően érdekes volt, de még ez sem volt ahhoz az érzéshez fogható, mikor távolról kezdtek feltünedezni Pest és Buda tornyai. A szemközt néző két város óriás háztömegei, egyik oldalon az aranyos, poros ködbe vesző pesti távlat, másik oldalon a Várhegy az ormára rakott tüneményes épületekkel – mindez lelkendező dobogásra indította a csodákkal túltelt szívet. Emi sírni szeretett volna. A váci hajóról Óbuda táján kis csónakokba szálltak, az vitte őket a Császár fürdőig. Ott a vadonatúj traktusban vettek egy dupla szobát. „Nro 3” volt az ajtajára írva. Gyönyörűséges napok voltak. Az udvaron lehetett étkezni kerti asztaloknál, Eminek, aki mindennap használta az erős, forró fürdőt, olyan étvágya volt, mint a farkasnak. Ebéd után az apa szundikált egyet, aztán minden délután elmentek sétálni a Városmajorba. Messze kint volt ez a városon túl, jó sokat kellett gyalogolni, míg odaértek, de megérte. Sűrű, dús lombú fák között mendegéltek cél nélkül, hosszú órákon át egy teremtett lélekkel sem találkoztak az elhagyatott, néptelen ligetben. Emi ugyan azt remélte, hogy apja naphosszat mendegélni fog vele a híres pesti utcákon, amelyeket otthon annyit hallott emlegetni: a Hatvani utcában meg az Úri utcán, és magyarázni fogja neki a nevezetes embereket meg a nevezetes épületeket. De a kamarás, mikor fia félénken szót tett erről, azonnal leültette az ilyen ábrándokat. Gyalog messze van ez a Pest egy gyereknek, kocsikázni pedig drága mulatság. Emi tehát lemondott az álmok álmáról, de ha tehette, kivált alkonyatkor, átbámészkodott a Duna partjáról a távoli Pestre, amely tündérszerűen nem létezőnek, elérhetetlennek tetszett. A vágynak megmaradt vágy édes sóvárgásával érkezett haza a kúra után Sztregovára, megnyugodván a nálánál döntőbb akaratok rendjében, és gyakran elvonult testvéreitől, hogy valami eldugott kuckóban kedvére élvezze behunyt szemmel a lelkében felidézett emléket: a messzi város meséből való, gyönyörűséges képét, amelyben az a fájdalmasan édes, hogy mindig csak az innenső partról nézte.

Itthoni emlék: Pepi bácsi sűrűn kezd járni a házhoz, Marie-t pedig sűrűn viszik mulatságokba. Délután már befognak négy lovat a legjobb hintóba, a najdicsánba, nagy a rakosgatás a teméntelen sok poggyásszal. „Aztán jól viseljétek magatokat!” Marie boldog izgalommal fészkelődik az ülésen. Nincsi pedig, aki már tizenöt éves, leplezetlen irigységgel néz a kirobogó hintó után. Másnap délután jönnek meg holtfáradtan, rendszerint velük jön Pepi bácsi is, aki aztán egy éjszaka hálóvendégnek ott marad. Marie-t mintha kicserélték volna: vagy nagyon jó kedve van, vagy nagyon rossz kedve van, néha minden ok nélkül magához rántja Emi öccsét, és görcsösen agyba-főbe csókolja, máskor leül a zongorához, és órákig nem lehet mellőle felállítani. Különösen akkor játszik sokat, ha Pepi bácsi ott van látogatóban. Néha a késő éjszakai órákig. Ezek édes, szép esték Emi számára. Álmatlanul hever az ágyban, mert a lába megint gyakran kínozza, és különben is mindig göthös. És a kastély másik szárnyából odahallatszik a zongoraszó, amely simogató, hűvös balzsamként simul a hallgatag és türelmes kisfiú magányos szenvedéseire. Lassanként nyilvánvaló lesz, hogy Pepi bácsi elveszi feleségül Marie-t, akit úgy fognak majd hívni, hogy ifjabb Baráti Huszár Józsefné. Az idősebb Huszár József az a Pepi bácsi apja, akire Emi mamája titokban nagyon haragszik, mert „istentelen vénember, különváltan él a feleségétől, és ilyen családba adjam én a leányomat”. De Pepi bácsi családja ellen még a mama sem szólt semmit, mert elég régi és jó család. És híres, szép kastélyuk van Keszegen. Pepi bácsi és Emi nagyon jó barátságban vannak, Pepi bácsi egyszer sündisznót is hozott ajándékba Eminek, kár, hogy a sündisznó két nap múlva örökre eltűnt. Augusztusban volt az esküvő, temérdek ember volt a lakodalmon, és mikor Marie-t a hintó elvitte, mindenki sírt. Atyus is sírt, kétszer már sírva elbúcsúzott Marie-tól, és harmadszor is elkezdte ölelgetni. Akkor már kezdett beteg lenni atyus.

Ősszel már lefeküdt az ágyba, és ritkán kelt fel. Minden zaj izgatta, az egész ház lábujjhegyen járt, a gyerekek gyakran kikaptak, mert minduntalan megfeledkeztek magukról, és hangosan kezdtek játszani, különösen Pali, aki a legkisebb ugyan, de mindnyájuk között a legpajkosabb. Olykor átjött értük a mama: „Gyertek, atyus látni kíván benneteket!” Nincsit már ott találták ilyenkor a betegágy mellett, ők is odaálltak elfogódva és nem tudva, hogyan is cselekedjenek. Apjuk végignézte őket valami különös, mohó és szomorú nézéssel, de nem beszélt semmit. Fuldokló köhögési roham fogta el legtöbbször. Anyjuk máris tuszkolta őket kifelé. Karácsonyra megjött Pepi bácsi Marie-val.

Akkor atyus már nagyon rosszul volt, és mikor Marie karácsony után visszaindult Keszegre, titokban félrevonult a mamával, és nagyon sokáig négyszemközt beszélgettek. Ez csak most volt nemrégen, alig pár napja. Közben hír jött Dabasról, hogy János bácsi, az atyus testvére meghalt ugyanabban a betegségben. A nagypapa is abban halt meg, a nagymama is. És most az atyus is ebben halt meg. Borzasztó volt nézni, mikor meghalt: a gyerekeket bevitték hozzá, hogy megáldja őket. De a kezét már alig tudta mozgatni, a mama fogta meg atyus kezét, és sorban rátette a gyerekek fejére. Hangosan sírni nem volt szabad, a mama a másik szobában már előre megtiltotta. Alig lehetett megismerni atyust, az arca teljesen elváltozott, az orra hegyes lett, a bőre sárga. És a keze rángatódzott. Mikor Palit megáldotta, akkor a mama az atyus kezét óvatosan letette a paplanra. Ott a sárga és kiaszott kéz még rángatódzott, aztán egyszer már alig moccant. És végre egészen mozdulatlan lett. Akkor a gyerekeket elvezették onnan.

Most már ott van atyus a kriptában. Itt pedig szól az orgona, s a kisfiú csodálkozva tűnődik azon, hogy ő lett a legidősebb férfi a családban, ahogy ezt Józsi inas megmagyarázta neki. Mert mindig a legidősebb fiúnak a legidősebb fia számít. Majd ha ő meghal, az ő legidősebb fia fog számítani. Meghalni… vajon milyen lehet az? Istenkém, ne engedj meghalni, láttam atyuson, hogy az rettenetes lehet.

A mise elvégződött, a gyásznép kiment a kis templomból. A gyerekeket fent a kastélyban a szobájukba küldték. Anyjukat nem is látták egész nap. A vacsorát is a szobájukban kapták.

De lefekvés előtt bejött a szobalány, hogy a méltóságos asszony Emi úrfit hívatja.

A toronyszobában volt a mama, ahol a régi családi írásokat őrizték. A polcok itt a mennyezetig tele voltak rakva iratokkal. Volt azokban majdnem hatszáz éves írás is. A tatárjárás idejéből is volt, IV. Béla király aláírásával. Ott állott az írások között özvegy Madách Imréné, és egy teleírott árkust tartott a kezében. Nem sírt, csak nagyon komoly volt.

– Idehallgass, fiam. Apádat ma eltemettük, most terád nagy kötelesség háramlik. Ha megnősz, te leszel a családban a kis öcséid vezetője, te leszel a család első folytatója. Ígérd meg nekem, apád halálának napján, hogy mindig olyan leszel, amilyennek neveltelek: vallásos és kötelességtudó ember. Ígéred?

– Ígérem – rebegte a kisfiú.

– Most nézd meg ezt az írást, hova teszem. Ezt boldogult nagyapád írta a fiainak, hogy hogyan tartsák meg a család vagyonát. János bátyádon, Isten nyugtassa, nem fogott a tanítás, de apád megtartotta. Ha rágondolsz, alázattal és hálával gondolj rá egész életedben. Ezt az írást most még hiába olvasnád el, úgysem értenéd. De én meg akarom mutatni neked, hogy hol fog állani. Jól jegyezd meg a helyet, ha kicsi vagy is, mert mindnyájan a jó Isten kezében vagyunk, aki engem elszólíthat…

– Nem, nem! – kiáltott fel rettegve Emi, és védelmet keresve átfogta anyja derekát. Arcát az anya szoknyájához szorította.

Az anya szelíden lefejtette magáról az ölelést. Aztán az árkus papírt betette a többi közé, az egyik polcra.

– Jól van, most idefigyelj! Megjegyezted, hova tettem?

Emi nem szólt, mert a sírás fojtogatta. Csak intett a fejével.

– Helyes. Most fel a fejjel! Mától kezdve minden erőnket össze kell szedni, ezt egy pillanatig se felejtsd el! Mihelyt az iskoláidat befejezted, te leszel a segítségem. S ha nagykorú leszel, te vagy a családfő. Erre készülj! Most gyere velem, megyek megcsókolni testvéreidet.

Kézen fogta fiát, és kemény léptekkel elindult a másik traktus felé.

IV.

Az álmodott és elérhetetlen város hétköznapi valóság lett. Emi felkerült Pestre. Tizennégy éves volt már, a hat középiskolát eminenter{40} elvégezte, kezében volt a legutolsó váci bizonyítvány. Következett a tudományokban az univerzitás.{41} S az életben az önállóság: Emi családfő lett a gyakorlatban is. A Széna piacon volt a Szakal-féle ház, ott nézett lakást gyerekeinek az özvegy: mind a három fiúnak, mert ha már Emit Pestre kellett adni, nem lett volna érdemes Pesten is fizetni a tanulást, és Sztregován az otthon maradt két fiú nevelőjét is. Egy nyári napon nagy karaván kerekedett fel Sztregován. Két hintó és két ökrös szekér. Sok minden ment ezekkel Pestre. Az anya, aki felkísérte fiait, Nincsi, a három Madách diák. Spányik úr, a gazdasszony, az inas, bútor, ágynemű, ruhaféle, minden, minden.

Spányik úr, a kiugrott piarista volt az új nevelő, azonfelül az új otthon gazdasági főnöke. Hófmester{42} volt a hivatalos neve neki. De a kis háztartás feje nem a hófmester volt, hanem Madách Imre, a tizennégy éves egyetemi hallgató, a család elsőszülött fisarja, öccseinek parancsnoka. Mikor Madáchné utoljára megcsókolta három fiát, hogy először az életben megváljék tőlük, és hazautazzék a nagyon csendesnek ígérkező Sztregovára, erősen Emi szeme közé nézett:

– Meglátom, ember vagy-e a talpadon.

– Bízd rám, kedves mamám – felelte komolyan a fiú.

A hintó elindult a mamával és a pityergő Nincsivel. A három fiú Pesten maradt, hogy elkezdje az új életet.

Az első idő csupa izgalommal telt: a fiúk folyton az utcákat járták, ismerkedtek Pesttel. Teméntelen szenzációval szolgált nekik a hatalmas ikerváros. Még csak elgondolni is hihetetlen dolog, hogy a két városban együtt nem kevesebb, mint százezer ember lakik. Hány száz Sztregova kitelnék ebből! De még Gyarmat is sok kitelnék, mert Gyarmat lakossága, mint erre a moderátor úr jól megtanította a fiúkat: háromezer-hétszáz lélek. Szóval Gyarmat is nagy város, de micsoda az Pest-Budához képest! Az a rengeteg ház, az az elmondhatatlan sok fényes kirakat, a temérdek ember és hintó a Hatvani utcán, a kávéházak, a Duna partja, a roppant érdekes hajóhíd Pestről Budára, odaát a nagy paloták a hegy tetején – mindez hallatlan szenzáció a három falusi fiúnak. Bámészan tátják a szájukat minduntalan, pedig már nagyocska gyerekek: Emi tizennégy éves, Károly tizenegy, Pali tíz.

De aztán szép lassan meghonosodnak a fiúk Pesten. A tanulás teljes erővel megindul. Emi maga is jó példával jár elöl, és gondosan vigyáz két öccsére, úgyszólván alig akad dolga a háztartás ügyes-bajos dolgain kívül, az igazi gazda s a diákotthon igazi vezére Emi. Akinek mindig eszében van egy serkentő jutalom: az anya kurta és katonás dicsérő szava.

A napok egyformák. Korán kell serkenni, vagy mint Emi szívesebben mondja: „felpillantani”. Egész délelőtt tanítás van az univerzitáson, utána a három fiú meg a hófmester megebédelnek, ebéd után pedig, a falatot alig hogy lenyelték, új órák következnek. Rajztanár, ilyen instruktor, olyan instruktor – este lesz, míg azokkal végezni lehet. Játékra nem is marad idő, vacsora után sok a végeznivaló, a gyertyaláng mellett ott gubbaszt a három fiú a nagy asztalnál. Pali ugyan szeretne hancúrozni, mert ő a legelevenebb, Károly is inkább rajzolgatna kedvére, mint tanulna, de Emi tekintélyt tart köztük, a leckénél tartja őket a hófmester segítsége nélkül is. És ha a két öcs valamelyike már nagyon rakoncátlan, elég egyetlen mondat: „Megírom a kedves mamának.” Ettől az öcs azonnal megszeppen, és mukkanás nélkül lát neki a leckének, tüntető buzgósággal.

Bizony, van gond a diáktanyával elég. A gazdasszony elég jól főz ugyan, de gyanús: az élelem, amit ökrös szekér szállít Sztregováról, gyorsabban elfogy, mint kellene. Emi úgy beletanult már a gazdálkodásba, hogy erre is figyelni tud. És kideríti, hogy a gazdasszony tilosban jár. Mondjuk ki úgy, ahogy van: lop. Hiába tagadna, mert Emi megtalálta a bűnjelet. Egy nagy oldal szalonna meg két darab nádméz találtatott a gazdasszony ládájában. Azonkívül elkódorog, a múltkor is éjszaka tizenegy órakor vetődött haza. Megy a levél Sztregovára, jön az anyai legfelsőbb intézkedés. A gazdasszonynak le is út, fel is út. Jön helyette másik. És az ifjú gazda nemsokára megírja róla a beszámolót: nem főz ugyan olyan jól, mint az előző, de ez már becsületes és megbízható.

Aztán hűvösödik az idő, a két öcsre folyton ügyelni kell, hogy meg ne fázzanak. Legkivált pedig saját magára kell ügyelni, mert nagyon törékeny egészségű, könnyen hűl, a torka gyakran fáj nyeléskor, mandulája minduntalan megdagad, ízületei most is gyakran kemény fájdalmakat okoznak, különösen a térdében. Forrósága sem ritka. De tűri szelíden és korán gyakorolt türelemmel. Még arra is képes, hogy derülten tréfálkozzék bajai felett, mint valami apró bölcs. Mikor fájdalomtól sajgó térdekkel köhécselve, lázasan égő arccal kínlódik a matézis könyv felett, amelynek túlságosan apró betűit szegény rövidlátó szeme csak lornyettel{43} tudja megkülönböztetni, a csüggedés már-már szeretne erőt venni rajta. De ilyenkor keményen összeszorítja a száját. Nem szabad, nem szabad, csak tovább, ha nehéz is. Ő a családfő, felelős magáért és a két fiúért az anyjának. Mit mondott egyszer szegény, kedves jó atyus? „Tanuld meg, fiam, hogy a nemes embernek nem ingyen van több kiváltsága, hanem több kötelesség fejében.” És a fiú, aki önkéntelenül apja helyén érzi magát a két kisebbik között, nagyon szereti magában a nevét mondogatni. Büszkeséget ad a név, és új erőt, ha kicsit játszani szeretne, vagy céltalanul kódorogni az érdekes pesti utcákon, vagy a sajgó térdek miatt ágyban maradni, és nem menni az univerzitásra. Csak el kell magában ismételni egyszer-kétszer a szépséges és szeretett szavakat: „kelecsényi és sztregovai Madách Imre.” Ez mindig használ, ettől nem gyereknek, hanem fiatalembernek érzi magát, ettől mindjárt komoly erő ül ki az arcára és nagyoskodó felelősség.

Vannak aztán örömei is a telő-múló időnek. Bőséges nagy öröm, mikor az „alkalmatosság” megérkezik Sztregováról. Ökrös szekér az alkalmatosság, amely a nógrádi ország porával megérkezik Pestre, és megáll a Széna piaci Szakal-ház előtt. Csak úgy dagad az oldala a sok mindenféle jótól. Zsák liszt, mák, kolbász, kávé, túró, cukor, juhsajt, bödön zsír, oldalas, lúdmáj, dió, torma, rizs, petrezselyem, sonka, lekvár, vaj, töpörtő, sütemény, ki tudná azt a sok finomat felsorolni? Emi maga ügyel fel, mikor a gazdag rakományt beállítják annak rendje szerint az éléskamrába, vagy ha az alkalmatosság olyankor jött, mikor ő az egyetemen volt, számba veszi az egészet tételenként arról a céduláról, amelyet anyja mellékelt az ízes kincsekhez. Levél is van, hogy az öröm még nagyobb legyen. A kocsist is apróra kikérdezik: mi újság a faluban, hogy van Bódi főtisztelendő úr, a lovak hogy vannak, a cselédek egyenként mit csinálnak, ki beteg Sztregován, ki halt meg, volt-e verekedés a kocsmában, befagyott-e már a Sztregova. Aztán megy vissza az alkalmatosság, viszi a mosatni való szennyes ruhát, foltozni valót, meg viszi Emi részletes levelét. Sok mindenről kell beszámolni, sorsjegyek vásárlásáról, amivel anyja megbízta, imitt-amott hallott pesti újságokról, pénzzel való gazdálkodásról.

A lózokat,{44} melyeket már régen meg vettem, a számadások között küldi Spányik. Ötvös valami gubernátor lett, most jut eszembe, hogy Gallicziai Bedekovits vice cantzellár. Cziráky Krazsalkovits helyett hertzeg lesz. Kérlek, küld az első alkalommal be Alis, és Pompeji utolsó napjait.{45} Kérlek, Édes Mamám ne haragudj, hogy Horonynak azon pénzt adám, de ígéretedre hivatkoza, s ha ezt nem is tette volna, ámbár nékem is volt szükségem pénzre, utolsó pénzemet oda adtam volna, én nem tehetek róla, de könnyebb nekem, ha én szenvedek szükséget, mint ha mást látok szenvedni. És képén is mint látszott, a betsületes érzés meggyőzése, leírni lehetlen. Ha nekem egy köpönyeg, és nagy kaputtom van, s látok mást fázni, ha meg szólítana, nem állok érte, nem adnám – oda neki. Minap az Úri utzába, egy síró gyermeket ki sírt, mivel egy forint helypénzt kellet volna szüléinek fizetni, e forinthoz még egy tízes hibázott, s így ki fogják vetni szegényeket, hidd nehány napig minden kedvem oda volt, éjjel is ez járt fejembe, mert nem adhattam neki. Itt édes mamám egy rajzolatot küldök. Az esztergálos machinát, holnap fel állítják. Mivel írtad leveledbe, mely oly kedves vala nékem! hogy innen, oly iszonyú, borzasztó, szörnyű, félelmes, ijesztő, mord, véres, rettenetes, hírek szárnyalnak, kötelességemnek tartom, gondos szerető szívedet meg nyugtatni, mivel mind az nem igaz. Én a legkisseb veszedelmet is kerülöm, ha értem nem is, tenném legalább érted. Tudva kegyes jóságodat erántunk, mely szerént szereteted, nekünk kívánod („a munka után édes a nyugalom”, ha emlékszel azon képre), hogy munka után mulassuk néha magunk, néha, ha épen valami nevezetes darabot játszanak el megyünk a színházba, annál is inkább mivel a hófmester irgalmatlan kedvét, mord képekkel észre veteti, ki különben igen jó, világra való iparkodó, e. c. Ezért tehát, bízva örökös szerzetednek érdemlésébe, maradok holtig háládatos Imréd. – Új esztendei kívánatomat, minek is nyilvánítsam, úgyis tudod, hogy fia, ily jó anyának neki mit kíván. Nénit, Nintsit csókolom, neki is küldök egy képet, t. i. Néninek, Bódinak írok, Buksát, Borit. e. c. e. c. e. c. tisztelem mi afféle, és úgy tovább punktum.

A levél megy haza Sztregovára. Vajon az otthoniak mit csinálnak? Hogy van Marie Keszegen? Vajon jól van-e a kis Pepi? Mert Marie-nak már kisfia született, azt is Pepinek hívják, mint az apját. Csak az egyik kis Pepi, másik nagy Pepi, így különböztetik meg őket beszélgetés közben. Sőt, már egy kislánya is volt, de az négynapos korában meghalt. Szegény nagy Pepi sokat betegeskedik, a gégéjével van valami baj, nem tudni, micsoda. A múltban ő maga is megérkezett az alkalmatossággal, mert dolga volt Pesten, megnézte a gyerekeket. Már alig lehet hallani a hangját, olyan rekedt. Pedig ez nagyon kellemetlen neki, hiszen gyűléseken szónokolnia kell: igen nagy ember a vármegyében, őt választották meg legutóbb vármegyei főjegyzőnek, utóbb még alispán lesz, márpedig az nagy dolog. Pláne a gyönyörű szép, új vármegyeházán, amit most avattak, három esztendeje.

De akkor jött csak a nagy öröm, mikor az alkalmatosságról ő maga szállt le egyszer egy február végi napon: özvegy Madách Imréné, az édesanya.

– No, no, no, szeles kölykei, meg ne fojtsatok már! Fogjátok csak ezt a kosarat! Te az ernyőmet fogd! Te a táskámat!

Ott maradt az anya jó pár napig. És mikor már készülődött volna visszafelé Sztregovára, megint csak maradt. Rossz hírek kezdtek lengeni a levegőben, nem akarta itt hagyni a gyerekeket. Azt beszélték, hogy árvíz lesz.

A Duna folytonosan áradt, múlt év december óta. Most már akkorára nőtt a víz, hogy esténként távoli harangszót hozott a szél: a közeli falvakban félreverték a harangot az árvízveszedelem miatt. És a pesti utcán megjelentek az első árvízáldozatok. Rongyos menekültek voltak ezek, riadt ábrázattal bandukoltak a havas országúton. Némelyik borjút vagy kecskét hajtott, mert a háziállatot még meg tudta menteni. Kutya is csetlett-botlott a szomorú menetelők lába alatt. Vastag ruhába bugyolált csecsemőket cipeltek az anyák, némelyik ember taligán tolta azt a szegényes házi holmit, ágyneműt vagy egyebet, amit elhozhatott. És akihez szólt az ember utcán vagy szomszédban, nem beszélt semmi másról, mint a veszedelemről. Jött a hír, hogy Tolnán felül megállt a jég, a zajló Duna folyton úszó jégtáblái ebbe beleakadtak, feltornyosultak, s a víz úgy megdagadt, hogy már a jég felett ömlött keresztül. Egy nap még ijesztőbb hír jött: ahogy a tolnai hármas Duna-ágnál Pest alatt, úgy állt meg a zajló jég Visegrádnál Pest felett. Esztergomtól kezdve felfelé Bécsig már elpusztultak a part menti községek mind. S a Duna egyre nőtt Pesten, huszonegy láb magas volt már, amire az öregek sem emlékeztek, hogy valaha is előfordult volna.

– Jaj, dehogy megyek, gyerekeim, dehogy megyek, hiszen megölne miattatok az aggodalom Sztregován!

Egész nap nagy tömeg nép sötétlett a Duna két partján. Egész Pest és Buda a vízhez járult áradást nézni. Széles térség volt a pesti oldalon, a part, a házak jóval beljebb kezdődtek. A görög templommal egy sorban álló házak vonalától a vízig szabad volt a tér, és itt rengeteg ember ácsorgott reggeltől estig. A víz minden órán nőtt. Madáchné is kiment oda három fiával. Mikor hazamentek, az özvegy levelet írt Marie-nak Keszegre és Nincsinek Sztregovára: nem megy, nem bírja itt hagyni a fiúkat, mert itt minden jel szerint nagy baj készül.

Március tizennegyedikén déltájban az a hír jött, hogy Visegrád alatt megindult a zajlás. Ha az a rettentő jégtömeg a színültig telt Duna-mederben ideér, itt a katasztrófa. Valaki délután kint járt a soroksári töltésen, és elmondta hazajövet, hogy ott a Duna valóságos jeges tenger, partját a messzeségben nem látni, és az irdatlan, jeges vízfelületből négy toronytető látszik ki: négy teljesen elöntött falu tornyai. Ekkor már rengeteg szekér ment kifelé Pestről, a parthoz közel lakó családok óvatosságból szekérre rakatták holmijukat, és mentek kifelé a Rákos irányába. Estefelé ágyúlövéseket lehetett hallani, a katonaság igyekezett szétlőni a Csepelnél megrekedt jeget. Szét is lőttek sokat belőle. Egy házbeli azt a hírt hozta a Széna piaci lakóknak, hogy hála Istennek, apad a Duna, eddig már nyolc hüvelykkel alacsonyabb.

Madáchné megnyugodott, és valamennyien aludni tértek. Éjfélkor Emi arra riadt fel, hogy anyja felöltözve ott áll az ablaknál. A fiú kiugrott az ágyból.

– Csendesen – súgta az anya –, fel ne keltsd a fiúkat, mert most már úgysem mehetünk el innen.

Emi kinézett. Az utcán sötétes csillogással már látszott a víz. A Duna irányából jött, és valószínűtlen gyorsasággal nőtt. A fiú megdöbbenve kapott az anyja keze után. Mintegy védelmet keresve, az anyai kezet akarta megfogni. De nagyon fázott, mert a kályhában ekkorára már kialudt a tűz. A szomszéd szobából áthallatszott a két fiú és a hófmester egészséges, nyugalmas szuszogása. Emi visszaugrott ruháihoz, magára kapkodott, amit tudott, és visszament anyja mellé az ablakhoz. Az áradás azalatt, míg öltözött, igen sokat nőtt. Mintha az egész Duna erre fordult volna, és jönne megállíthatatlan módon.

Az ablaktáblák megzörrentek. Ágyúlövés hangzott Buda felől. Aztán még egy. És harangszó. Valamelyik közeli templomban már hirdették félrevert zengéssel a veszedelmet. Lent a Széna piacon szekerek robogtak ordítozó emberekkel, a víz már majdnem kerékagyig ért, a lovak rémülten nyerítettek.

A kétségbeesés zaja szinte átmenet nélkül tört ki az éjszakából. Sikoltozás, ablakcsapkodás, kapudörömbölés. Itt is, ott is elkésett emberek dörömböltek a kapuk előtt, térdig állva a vízben, de a kapuk nem nyíltak ki, sok helyen már másztak befelé a sötétségben alig kivehető alakok az ablakokon. Zúgás és bugyborékolás hallatszott, a víz mindenütt beömlött a pincékbe. Földrengésszerű morgás tört elő a föld alól, ahogy ott álltak az ablakban, s a pádimentom{46} meg-megremegett a lábuk alatt. Közben az ordítozás és sikoltozás egyre erősbödött odakint, és minduntalan megzörrentette az ablakokat a távoli ágyúszó. Ők ott álltak a sötétben, és hallgatva néztek ki. Emi észrevette, hogy anyjának mozog az ajka. Madáchné imádkozott.

Egyszer csak motoszkálás hallatszott a szomszéd szobából, megreccsent az egyik ágy, s a következő pillanatban a hófmester odaát torkaszakadtából ordítozni kezdett:

– Méltóságos asszony! Méltóságos asszony! Segítség! Menekülni! Menekülni!

A két fiú felébredt a kiabálásra, és azonnal mind a kettő hangosan sírni kezdett.

– Maga szamár – szólt át az anya –, most felzavarta őket! Öltözködjék fel, és maradjon nyugodtan! Emi, menj át, fiam, csitítsd le a gyerekeket.

Emi átment, és lecsendesítette Károlyt is, Palit is. Most már mind öltözködni kezdtek. A hófmester meggyújtotta a faggyúgyertyát. Kisvártatva mindnyájan az ablakoknál állottak, szétosztva magukat az ablakok között. A hófmester az anya parancsára tüzet kezdett rakni a konyhában. Ott még volt valami parázs.

– Mama, mi lesz velünk? – kérdezte rémülten Károly.

Pali megint sírni kezdett.

– Csendben legyetek, egy mukkot se halljak – ripakodott rájuk az anya –, nem lesz velünk semmi! Elmenni innen nem lehet.

– De a víz nő, méltóságos asszonyom – szólt a rémülettől dideregve a hófmester. Ugyanakkor a konyha felől csattant fel egy váratlan sikoltozás. A gazdasszony nyilván most ébredt fel. Pár pillanat múlva már bent is volt a szobában, kócos hajjal, az ijedelemtől félőrült arccal, torkaszakadtából kiáltozva. Alig tudták lecsendesíteni.

– Emeleten vagyunk, eddig nem jön fel a víz.

– De méltóságos asszonyom, ide vagyunk zárva!

– Hát aztán? Az éléskamra tele van, fánk is van bőven fűteni. El vagyunk itt akár egy hétig is, ne óbégasson, az én Istenem áldja meg, mit rémítgeti itt a gyerekeket?!

A hófmester elhallgatott. Kint a piacon még mindig nőtt a víz. És egyszerre erős fény csillant fel egy mellékutca felől. Dereglye fordult ki a térre, rajta evezősök és csáklyás emberek. A dereglye élén egy ember lobogó fáklyát tartott magasra. Ugyanebben a pillanatban erős dördülés hallatszott: nem messze tőlük az egyik mellékutca régi kis sarokháza, amelynek a földszintes, alacsony ablakáig kezdett már érni a víz, robbanásszerű detonációval összeomlott. Foghíjas ábrázatú lyuk maradt utána.

– Mi is összedőlünk! – kiáltott fel Pali, és megint csak hangosan elkezdett sírni. Rögtön rá Károly is, és azonnal csatlakozott a bőgéshez a gazdasszony is.

– Ejnye, már nem tudom, mit csináljak veletek – kiáltott az anya. – Lesz csend rögtön, vagy nem lesz?!

A gyerekek szepegve elhallgattak. Most már a két kisebbik is ott volt az anyja mellett, görcsösen fogták a szoknyáját. Odakint nem szűnt az ordítozás. A földszintes házak teteje tele volt emberekkel, jajveszékelve kiabált valamennyi. Néhol egyik-másik veszekedve kiabált, mert a mellette kapaszkodó megfogta. A csónakok és dereglyék szaporodtak, a fáklyák fénye messzire nyúlt a fekete vízen, és remegő fényuszályt alkotott. Egyik csónak a legközelebbi háztető tövébe állt, a bent ülők kezdték leemelgetni a tetőn kapaszkodókat. Serényen folyt a mentés. És most már látni lehetett, hogy az áradás tempója lassúdott egy kissé.

– Nem lesz itt semmi baj – mondta Madáchné keményen és nyugodtan –, még szerencse, hogy ezek itt a földszinten elutaztak. Már rég feljöttek volna szállást kérni. De a holmijuk az ördögé.

Emi hirtelen felnyögött megborzadva. Kiáltani akart. De anyja megszorította gyorsan a karját. Ő megértette a jelt és hallgatott. A két fiú nem vette észre, amit ő: közvetlen alattuk egy megfulladt embert hömpölygetett a víz. Lassan vitte odébb, még a falnak is nekiütötte. Hogy milyen volt, azt a homályban nem lehetett kivenni. És közben folyton szólt az ágyú, és gyakran lehetett hallani egy másféle hangú tompa dördülést is: valahol megint egy ház omlott össze. A sikoltozás, jajveszékelés, ordítozás egy pillanatra se szűnt meg.

Így álltak az ablakokban reggel négy óráig. Akkor mindet leverte lábáról az izgalom fáradtsága és az álmosság. A két kisebb fiú ruhástul omlott az ágyra. Olyan mélyen aludtak, hogy mikor anyjuk Emi segítségével levetkőztette őket, nem ébredtek fel egy pillanatra sem. Reggel öt órakor Emi és a hófmester is készülődtek lefeküdni, a gazdasszony engedelmet kért, hogy behozhassa a szalmazsákot, mert ha egyedül kell kint aludnia a konyhán, megbolondul.

– Hát Miska? – szólt egyszerre Emi.

Az ám. Az inas. Arról teljesen megfeledkeztek. Emi kisietett megnézni. És azzal a hírrel jött vissza, hogy az inas úgy alszik, mint a bunda. Úgy horkol, akár a fűrész. Nem tud semmiről semmit. Még a gazdasszony óbégatása sem költötte fel. Hogy fog az csodálkozni, ha felébred! Végre mindenki lefeküdt aludni, mást úgysem tehettek. Kintről változatlanul behallatszott a csobogás, a sikoltozás, a csónakosok kiáltozása, az összedőlő házak távoli durranásai.

Másnap már beleélték magukat a különös helyzetbe. Nappali világításnál már nem volt olyan rémes a dolog, a háztetőkön nem volt ember sehol, az elöntött téren csónakok cirkáltak, katonai dereglyéket is lehetett látni. Az ablakokból lekiabáltak a csónakokra, onnan felkiabáltak. Újságolták a részleteket. Az Új téren, amely magasabb szintje folytán alig kapott vizet, leírhatatlan tömeg zsúfolódott össze az éjszaka. A legtöbb megmentett embert Budára vitték át, a nádor megnyitotta palotája összes termeit, a főhercegi termekben százával tanyáztak az áradás kárvallottjai. Felbukkantak élelmiszeres dereglyék is: kenyeret, miegymást hoztak a bennszorult lakosságnak.

Madáchné nyugodtan megrendelte otthon az ebédet. Nem volt annak semmi híja, igen jól ebédelt a család. Délután az ablakoknál voltak, és lesték a csónakon arra menők híreit, de lámpagyújtáskor már úgy megszokták az egészet, hogy Emi leült olvasni. Vacsora után már rendes időben feküdtek le.

– Képzeljétek, hogy Velencében alszunk! – mondta Emi jókedvűen öccseinek.

Három napig tartott a fogság. A víz lassan kezdett visszatérni. Negyedik nap már kimehettek az utcára. De előbb fejszével kellett kiverni a kaput, mert úgy bedagadt az iszaptól, hogy nyitni lehetetlen volt.

Borzasztó pusztulás képét mutatta Pest. Vastagon feküdt az iszap az utcákon, s az iszapban lépten-nyomon állati hullák hevertek: lovak, kutyák, macskák tetemei. Rengeteg ház romokban hevert, a legtöbbnek előfala szakadt le, s most olyan volt kitárult belseje, mint valami színházi díszlet. Szekereken a lakásuk romjaiba visszatérők robogtak a Rákos felől, leírhatatlan sokaság tolongott mindenütt.

Madáchné egy hét múlva utazhatott haza, s a diáktanyán a három fiú élete visszatért a régi kerékvágásba. Emi tanult, olvasott, festett, esztergályozott.

Mert valóságos igazi esztergapadot szereltek fel pár hónap múlva a Széna piaci diákszálláson. Mivel az előkerülő famíliák hagyományos szokás szerint valami mesterséget választottak fiaiknak a tanulás mellett, akárcsak a dinasztiák, a kamarás fia abban állapodott meg édesanyjával, hogy az esztergályos mesterséget fogja kitanulni. Hosszú keresgélés, válogatás, alkudozás után sikerült szerszámot is találni, meg mestert is, aki az ipar első fogásaira az úrfit kioktatja. Vézna kis öreg volt ez az esztergályos, mesterségére igen büszke ember, aki szentül hitte, hogy az egész világ az esztergályos mesterség körül forog. Úgy magyarázta Eminek az esztergapad birodalmát, mint a király magyarázhatja országát az odalátogató szomszéd uralkodónak. A két fiú, Károly és Pali, mohó kíváncsisággal nézte az esztergaleckét. A kisdiáki fantáziára izgalmas hatást gyakorolt az okos masina, amelyet alul fél lábbal kellett hajtani, hogy fent szédületes gyorsasággal forogjon a beszorított fadarab, amelyből véső, fúró és miegymás a legkülönbözőbb, de mindig szabályos alakzatokat tudta fabrikálni. S ezalatt az öreg esztergályos – közben szorgalmasan tubákolva – bőbeszédűen előadta nézeteit a világ folyásáról. Ha például Széchenyi Istvánról volt szó, megcsóválta a fejét:

– Nagy bajok ezek, úrfi. A Duna alját is megcsinálta ez a Széchenyi, felrobbantotta a Vaskaput. Négy éve járnak rajta a hajók. Jó. De mi lesz, ha a töröknek megint eszébe jut elfoglalni az országot? Széchenyi most megcsinálta neki az utat. Egyszerűen feljönnek a vízen, punktum.

Vagy arról beszéltek, hogy katonatisztek kiképzésére Ludovikát építenek.

– Nem ér az semmit, úrfi! A katonaságot nem lehet könyvből tanulni. Céhekbe kellene tenni a katonákat is, mint a mesterembereket. Csak az lehetne mester, aki remeket csinál. Van a világon gyakorta háború, hol itt, hol ott. Ilyenkor a katonalegényt oda kellene küldeni, mutassa meg, mit tud.

Kossuthról is szó esett az esztergapad mellett. Akkor fogták el, mikor a fiúk Sztregováról Pestre költözni készülődtek, s azóta is börtönben volt.

– Nem él az már régen – mondta legyintve az esztergályos –, eltették azt láb alól.

A fiúk csodálkozva hallgatták a bölcs esztergályost, a szobát a fatörmelék erős szaga és az esztergapad surrogó nesze töltötte meg. Pár hónap múlva Emi már saját készítésű borstartót küldött haza anyjának. Nagyon szép borstartó volt, akárki megnézhette.

Festeni Herr Schwindt{47} tanította Emit. Pár röpke rajzóra után olajra fogta. Nagy passzió volt ez az olajfestés. Nem kellett gyáva gonddal vigyázni, hogy egyik szín bele ne menjen a másikba. Egyik festék fedte a másikat. A fiú nagy odaadással piszmogott a falemez vagy vászon felett.

Mivel lornyettre nem maradt kényelmesen szabad keze, olyan közel kellett hajolnia a képhez, hogy orra majdnem a festéket érte. Nagyon tetszett neki, amit csinált. Olajfestmény is indult már haza Sztregovára, mikor az alkalmatosság, kincsei kirakodása után, visszafordult a váci országútnak.

Az időbeosztásból a tánc is elvette a maga heti egy-két óráját. Graciózus{48} mozdulatokkal lépett be a diáktanyára Wolff úr, a tánctanár, mellette a zenét szolgáltató hegedűs. A hegedűs kiszedte a tokból a hegedűt, leült az odakészített székre. Wolff úr elkezdett magyarázni, folyton hajlongva, folyton mutogatva a mozdulatokat, ajkain édesded bájmosollyal. Majd intett a hegedűsnek, aki cincogva rázendített a keringőre. Emi átkarolta Károlyt, és csetelve-botolva megindult a keringő. Bizony, nem valami jól ment. Károly még csak boldogult vele valahogy, de Emi sehogy sem. Haloványan érezte, hogy ennek a mesterségnek benn kell lennie az ember lábában, a táncmester csak arra való, hogy onnan kicsalogassa. De azt, ami nincs benne a bokában, semmiféle táncmester onnan kicsalogatni nem tudja. Mivel azonban táncot tanulni muszáj volt, hát tanulta. A végén úgy, ahogy ment is. És Spányik hófmester, aki hosszú szárú csibukkal{49} a szájában az ajtófélnek támaszkodva szemlélte az ifjak ugrándozását, most már kevés alkalmat talált, hogy szokása szerint rosszallólag megcsóválja a fejét.

A hírek rendszeresen érkeztek hazulról. Nagy Pepi folyton rekedtebb szegény, de megválasztották második alispánnak. Már Marie vicispánné. Majthényi Károly bácsi, akinek a lányát egy Goszthony vette el, meghalt Versegen. És így tovább.

Ugyanígy mentek a levelek haza a diáktanyáról Sztregovára is az anyának, Keszegre is Marie-nak. Például:

1838. 11. Dec. Kedves Marim! Sajnálva olvastam leveledet, mely tudósított szegény Pepinek betegségéről. S csak azon egy remény vígasztal, hogy még Decemberbe (saját ígérete szerint) itt ölelhetem. Karácsonyi Christust még nem árulnak, a chocoládét Károly elküldötte, s tsak azt aprehendálom (mint Fábikné ifiú asszony), hogy commissódat nem rám bíztad. Hogy egy complimentet vulgo hazugságot sajtoljak ki tollamból, nagy röviden mondanom kell, hogy igen kellemes gyönyörű foglalatosság oly bájlepte kegyes némbernek commissiót{50} végezni, mint te vagy – (bravó ez jól sült el, talán először életembe, szinte megizzadtam bele), mert levélírás és chocolade ellen különös antipátiám vagyon – ha bár azt igen tántorítja azon öröm, s gyönyör néked v. hozzád szólhatni bár ily (nem mondom rövid, de) csúf írású sorokba is ------- (már ennyi copliment{51} nagyon is sok )--------(de csak ne légy tőlük kevély, hisz maga az érdem elismerés szól belőlem, s ismét igen jól folynak ezek a tóiból, ha valakinek írunk, kit szeretünk), de így sohasem végezem el – •– azért Isten véled, Pepit s Pepit csókolva ezerszer maradok (itt Pesten, elég baj hogy hozzád nem mehetek) bátyád, vagy öcséd, amint tetszik, Imre.

U. i. Porzóm nincs, azért tűznél kell szárítani iratomat, de nem gyertyafüsttől ily fekete, de szívem tüze füstitől, n. b. ha 1-ör van szívem, mert biz én ezen soha sem okoskodtam, 2-or ha az csak ugyan ég, 3-or ha füstöl is. Pestnek bizonyos jövendölések szerint holnap el kell süllyedni, az utca szögleteken cédulák vulgó „hirdetések” voltak ki ragasztva, hogy e hírt terjeszteni nem szabad, s több cinkosok be is fogattak este. Ha igaz, hát majd elbeszélem, hogy hogy volt, ha nem igaz, annál jobb ------------ azonban én az újságot szeretem, erről is lesz legalább mit beszélni, nem kel arról philosophálni, vajjon hány bibliotheka volt az özön víz előtt, v. hány haj van az öreg úr parókájában.

M. I.

Kamaszhumor. Emi a sok betegség, lábfájás, torokfájás, a reggeltől estig zsúfolt tanulási órák közepette is mindig derűs. Sógora, a nagy Pepi, azt szokta róla mondani, hogy ebben a fiúban van valami öreguras, az ember szinte azt várná, hogy pipára gyújtson, és elkezdjen adomázni a régi időkről. Ez a tulajdonsága olyan kedves, hogy mindenki kényezteti.

Csak az édesanyja nem. Pedig nem tudja titkolni, hogy ez a legkedvesebb gyereke. És jól tudja, hogy ez a gyerek nem közönséges fiúi szeretettel, hanem valami misztikus rajongással csügg rajta. De özvegy Madách Imréné nem ismeri a szentimentális családi leveleket. Minden levele a szigorú uralkodóé, aki kemény kézzel készíti elő népe boldogságát. S az ifjú alattvaló egyszer feljajdul.

Édes Mamám! Ha szívemre téve kezemet az égre tekintek, kérdve lelki-ismeretemet, mit tevék, hogy megérdemlém az egész világ megvetését, mert ha egy szerető anya teszi azt, minél inkább az érdektelenebb csapat, nem lelek semmit, épen semmit, tán néhány gyöngeségen kívül, mi vádolhasson. Én egész éltemet egy szent célra áldozám, a legszentebre, melyet ember csak el érni vágyhat, ’s ez volt: azon anyai fáradalmak, agódások, s gondviselésnek bármi kis részét le róvhatni, s ha ezernyi kellemetlenségnek ki téve magam, v. ezernyi örömtől elvonulva kérdezőm magam: mi ezért a díj, szívembe egy szózat emelkedett, mely súgta: anyád megelégedése, s én ezután folytattam a nehéz utat, mert oly ditső vezérem volt – a remény, ülő életre szentelém magam, olvastam, menyyit lehetett, s erkölcsöm ellen tán sehol senki ki nem állhat. Óh! mi fájdalmas ezen öntudattal a bizodalmatlanság. Nem mondom mit érezek mindég ily alkalommal, mert kimondhatatlan az, nem mondom a szégyenpirulást magam és társaim előtt, de azt, hogy egy anya őtet úgy szerető fiára gyanakszik, ha hat órakor otthon nincsen, – – óh Édes mamám! s ha még az mondatik hogy kóbor vagyok, hogy hon sohasem vagyok. 8-tól 11-ig az iskolába lévén, délután ismét 2-től 4-ig s haza jövök mestereimnek is eleget tenni, s ha este nem látok majd dolgozni, akkor is tilos nékem barátim körökbe mulatni nehány percet. De hagyján, te kívánod. S ha visszajövök a templomból, v. másunnan, ismét azon ölő, gyanús szavak, „talán nem is voltál a templomba” és u. t. Mindenkor inkább egy tőrdöfést éreznék mellembe. Valóban gyakran gondolám ilyenkor nem lenne e jobb nem lennem, ’s az ég hatalma ellen vétkezők. – – Mind meglegyen. Sohasem megyek hazulról el ezentúl, mint hova kell, hogy essen életem mentül hamarabb áldozatául, megmenekedve a földi szenvedésektől. Mutatja úgyis mellem ’s egésségem, hogy nem oly igen hosszú lesz a földi pálya. Legyen az bármi rövid is szentelve neked------- téged holtig szerető fiad Imre. – Többet nem írhatok védségemre, de evvel a vég ítéleten is bírám elébe állhatok mondva: ilyen valék. Tán nevetni fogod zavarodásomat, óh mert engemet csak az ért, ki érezte keservemet.

A fiú szenved. Már tizenhat éves. És nemsokára még jobban fog szenvedni.

V.

Igen nagy hűhót okozott az egyetemen az öreg Horvát István.{52} Tekintélyes professzor volt az egyetemen, tudott róla, hogy a hatalmas Ürményi család áll a háta mögött. Megengedhette magának az olyan vakmerőséget, hogy egy szép nap kiíratta az univerzitás hirdetőtáblájára: ő az új szemeszterben nem latinul, hanem magyarul fog előadni. A harminchatos országgyűlés hosszú vitatkozások után kimondotta, hogy a törvényeket ezentúl magyarul fogják szövegezni. A magyar nyelv felmagasztosításának eszméje varázslatos fénnyel élt az ifjabb köztudatban, nagy divat lett magyarul beszélni, s bár az öregek ferde szemmel nézték a maguk latinul beszélgető, dolmányzsebben Horatiust hordó világának ilyetén irritáns alterációit,{53} az ő sorukban is akadt, aki a fiatalokkal tartott. Horvát István hosszú küzdelem után elérte, hogy ötvenhárom éves korára rendes tanár lett a pesti egyetemen. Most már nem nyúlhatott hozzá sok vehemens ellensége, most már kiállhatott a maga mondókájával. Tüzes, lelkes, heves ember volt, a fiúk imádták, tűzbe-vízbe mentek volna érte. Mikor magyar előadásai a magyar nyelvről, irodalomról és a „tollvezetés” tárgyáról megkezdődtek, a hallgatók nem fértek a terembe. A professzort megéljenezték, mikor a fiúk tömött, szorongó sokaságán át felvergődött a katedrára, és megéljenezték, mikor lejött onnan. A lelkes éljenzők között volt Madách Imre is, akinek nemcsak hallgatói vonatkozásai voltak a professzorhoz. Horvát István közel állott annak idején a Marczibányiakhoz, ezelőtt húsz esztendővel egyike volt azoknak, akik a nagyszabású Marczibányi-féle irodalmi alap{54} felügyelésére delegáltattak, s még jól emlékezett abból az időből a Marczibányi–Majthényi–Madách összefüggésre. Mikor a fiú jelentkezett nála, felnézett.

– Ismertem nagyapádat is. Aztán csak neki annak a tanulásnak, amúgy magyarán, érted-e?

– Igenis, professzor úr!

– Fenét professzor úr! Tanító úr! Magyarok vagyunk!

Imre szeretett volna a nyakába ugrani ennek a kedves embernek. Az ifjúság úgy van ezzel, mint a kiskutya: ösztönösen megérzi, hogy őt ki szereti.

Követte a hevesen magyarázkodó Horvát István példáját egy másik professzor is: Schedel Ferenc,{55} aki az orvosi karon oktatott. Ő is kiíratta az aulában, a hirdetőtáblára, hogy magyarul fog előadni. A fiúk erre mindnyájan beiratkoztak egészségtant hallgatni. Schedel termében is fiú fiú hátán szorongott. És éljenezték a professzort minden órán ott is. Kivált egy nyolc ifjúból álló csoport, név szerint: gróf Andrássy Gyula, gróf Andrássy Manó, báró Balassa Antal, Beniczky Ödön, Boronkay Rudolf, Lónyay Albert, Lónyay Menyhért, Madách Imre.

A nyolc fiú úgy akadt össze az egyetemen, ahogy társadalmilag egymáshoz való, hajlamaikban és érdeklődéseikben egyező ifjak az egyetemi idő kezdetén mindig és mindenütt hamar megtalálják egymást.

Ez a nyolc fiatal diák együtt volt folyton, lassanként rajtuk is ragadt az az elnevezés, hogy „a nyolcak”, amit ők nemcsak hogy szívesen vettek, hanem örömest emlegették maguk is ezen a néven baráti társaságukat. Az egyetemen nem voltak éppen népszerűek. Rátartiak voltak modorukban, új csatlakozók felvételétől vonakodtak, azonkívül a Pestre eresztett és zabolátlan kényére bocsátott fiatalság életmódjában nem vettek részt: nem jártak sem kávéházba, semmi diákmulatságban részt nem vettek, a kártyának színét sem látták, még a diákság ártatlan passziójától, a biliárdozástól is tartózkodtak. Az egyetemi társak ezért úgy beszéltek róluk, mint semmire sem használható savanyú filiszterekről,{56} de titokban sajogva irigyelték jó ruháikat, származásukat, fellépésük tudatos biztosságát. A társadalmi és vagyoni különbség sem a gyerekkorban, sem a meglett férfikorban nem szánt olyan mély érzéseket, mint serdülő fiatalemberek között. A büszke még büszkébb, a mellőzött még mellőzöttebb ilyenkor. A nyolcak, ha szokás szerint együtt tanyáztak órák közt a folyosón, vagy együtt léptek ki az egyetem kapuján, és egymás mellett katonás léptekkel marsolva haladtak, a magukénak tudhatták a világot a rájuk szegeződő szegény sorsú pillantások közepette. Nem mintha különösebb dölyföt ültetett volna beléjük a természet, de otthon legkisebb koruktól nem hallottak egyebet, mint kivételes származásuk dicsőségét, vagyonuk büszke emlegetését, és azt a közpályát, amelyen hagyományaiknál fogva mindegyiküknek fényes helyet kell majd betölteni valaha.

Imre legjobban Lónyay Menyhértet{57} szerette köztük. Lubinak becézték maguk között, élénk, eszes fiú volt, határozott, bátor, minden vállalkozásra kész, Imre a maga kiegészítőjéhez vonzódott benne, ő csendes volt és szelíd, heves viták elől kitérő, hirtelen vállalkozásoknál megfontolt és halogató. A többiek is gyakran jártak a Lónyay-házhoz, mert a ház fekvése önként kínálkozott összejöveteli helynek: Lónyayék az egyetem tőszomszédságában laktak, a Palikucsevny-házban. De a leggyakoribb vendég mégis Imre volt. Az az anyai tilalom, amely a házon kívül való járkálást elzárta előle, az utóbbi időkben enyhült. Nem mintha az anya engedett volna nevelési álláspontjából, hanem mert Imre tizenhat éves lett, és az özvegy most látta idejét annak, hogy fia úriházaknál kezdjen forogni, és formái csiszolódjanak.

A nyolcak érdeklődésének legfőbb tárgya az irodalom volt. Ebben főszerepet természetesen a kedvenc tanár játszott, az irodalmat előadó Horvát István. A többi professzor alig volt rájuk lelkesítő hatással szakmája terén.

De nemcsak Horvát István miatt kaptak kedvet az irodalomhoz. Volt annak még sok oka, a fiúk külön-külön egyénisége szerint, általános oka pedig a levegőben úszó literátus korszellem. A magyar irodalom érdekében heves agitáció folyt a közéletben. Az Akadémia mint fiatal intézet, már sokat hallatott magáról, a nyelvújító Kazinczy nemrég távozott alakja még friss és nagyszerű héroszi emlékkel élt a fantáziákban. Kölcseyt is nemrég temették, a Kisfaludy Társaság is javában dolgozott már, az élő nagyok között Vörösmarty akkora tiszteletre tett szert, amilyenre eladdig magyar költő aligha, s a vadonatúj Nemzeti Színház már játszott.

A nyolcak tehát tüzesen vitáztak az irodalomról. Lónyayéknál megvolt az Athenaeum,{58} amelybe Vörösmarty és Bajza írtak. A Rajzolatokját{59} is olvasták a fiúk, a Zalán futásából{60} némelyikük egész oldalakat tudott kívülről, s az utcán meglökték egymást, ha Fáy Andrással találkoztak: ő a Kisfaludy Társaság elnöke. Schedelt is külön respektussal szemlélték a katedrán mint az Akadémia titkárát, mikor pedig Horvát István órája következett, már előre izgatottan várták az irodalmi csemegéket: Horvát professzor annak idején részt vett az Akadémia megszervezésében, de aztán a maga makacs feje szerint elfordult az új intézettől, és diákjainak szenvedelmesen magyarázta irodalmi órán, hogy vidéken lakó rendes tagokat felvenni az intézet elvi céljával ellenkezik, valamint irodalomellenes dolog az akadémikusoknak nem fizetni méltó évdíjat. Az irodalmi élet egyéb intimitásai is érdekelték az ifjakat. Ismerték azt a pikáns affért, amelyet Kisfaludy Sándor, a Himfy-versek lantosa, rendezett sértődöttségében az Akadémián, mert a harmincharmadiki nagyjutalmat nem neki adták, hanem megosztották közte és Vörösmarty között – tudták, hogy báró Eötvös József fogalmazó a kancellárián, hogy Széplaky Erneszt álnéven Bajza József közöl műfordításokat, hogy Czuczor Gergely katolikus pap, és Győrött tanárkodik, hogy a Pester Tagblattban{61} humorizáló Saphir{62} a híres Saphir unokatestvére. És mint más helyeken és más korokban, ugyanígy összeverődött más irodalomrajongó ifjú körök, ők maguk is mindenáron írni akartak.

– Alapítunk egy lapot – mondta egy nap Lónyay Menyhért, a legvállalkozóbb közöttük.

– Nekem már volt lapom – szólt erre csendesen, önmagán mosolyogva Madách Emi –, gyönyörű szép címe volt: „Litteraturai kevercs”. Akkor alapítottam Pali öcsémmel, amikor felköltöztünk Pestre. Holnap elhozom, ami megjelent belőle, arról aztán példát vehettek.

El is hozta. A kézzel írott naiv füzetkék kézről kézre jártak.

– Hiszen ez nem szépirodalmi lap – mondta Andrássy Gyula –, hanem tudományos folyóirat! Nézzétek, még a mottója is milyen hochtrabend!{63}

A gyermekded folyóirat kézzel rajzolt kalligrafikus címe alatt ott díszlett a Berzsenyitől vett mottó: „Ész az Isten, mely minket vezet, Melynek hatalmán minden meghajol.”

– Ezt atyánktól tanultuk, ezt a mottószokást. Ő szeretett könyveknek, már tudniillik a más könyveinek, mottókat adni. Volt aztán neki, emlékszem, egy csillagászati földrajza, most is megvan otthon, Sztregován, abba egy Dayka Gábor-idézetet írt bele: „Setétség vonta bé törvényid, ó, Természet, S az Úr mond: Légy Newton! S világosság tenyészett.”

– Ejnye, de szép gondolat – szólt élénken Lónyay Menyhért –, ezt nem ismertem, mondd el még egyszer!

Madách Imre elmondta még egyszer. Nagyon tetszett mindenkinek. Akkor megint visszatértek a „Litteraturai kevercs”-re. Írt abba két író is, egy Ligeti nevű meg egy Sólyom nevű. Ligetiről elárulta Madách Imre, hogy az nem más, mint Madách Pál, Sólyom pedig nem más, mint ő maga. Ligeti arról írt egy tudományos eszmefuttatást, hogy a körvonalat hogyan lehet hét egyenlő részre osztani. Viszont Sólyom bölcselkedő közleményében kifejtette, hogy „az újkor jelleme a világosság, míg az őskoré a titok és homályelvűség”.

– Mi az a homályelvűség? – kérdezte Balassa báró.

– Miszticizmus.

Nosza, egy pillanat alatt tüzes nyelvújítási vita származott ebből. Csak úgy röpködtek a Kazinczyra, Helmeczyre,{64} Baróti Szabó Dávidra,{65} Horvát István előadásaira vonatkozó hivatkozások, a gúnyolásra alkalmas torz szavak, a mindeddig ki nem egyenlített ellentétes vezérelvek. Ha bárhol az országban ugyanekkor magyar irodalomról kezdtek beszélgetni, a vége egész biztosan ugyanez lett. Mikor jó sokára megunták a hiábavaló érvelgetést, megint az alapítandó lapról kezdtek beszélni, s annak címénél megint kitört a nyelvészeti zenebona. Végül abban maradtak, hogy a „Kevercs” elvét megtartva, Mixtúrának fogják nevezni folyóiratukat, és mottót is írnak a cím alá. A győztes Andrássy Gyula mottója lett: „Wo allerhand curiosa in Versen und Prosa”.{66} Határozatba ment az is, hogy minden számba mindenki ír, mégpedig saját kezűleg, mert a folyóirat csak egyetlen példányban fog megjelenni, s a példányok őrzésével Lónyay Menyhért és Albert bízatnak meg.

Ki-ki hazament, azzal a türelmetlen izgalommal, amely fiatal lelkeknél egy pillanatnyi várakozást sem tűr ilyenkor. Valamennyien – ki-ki a maga otthonában – azonnal leültek költeni. Verset vagy prózát. Csak Madách Imre nem. Ő megvárta, míg a hófmester és két öccse lefekszenek, akkor aztán a mások által nem ismert rejtekhelyről elővett néhány darab féltve őrzött papirost. Versek voltak ott, egy beszély félbehagyott eleje, néhány prózai elmefuttatás történelmi alakokról, továbbá egy történelmi dráma vázlata és első jelenete.

Kiteregette maga előtt kincseit. Melyiket írja bele a Mixtúrába? A nyolcaknál az volt a szokás eddig, hogy Lónyayéknál ki-ki beletette alá nem írott és elváltoztatott írással letisztázott elmeszüleményét egy dobozba. És a prózáját mindig alkalmasnak találta a vita, verseit mindig ledorongolták. Ezek a versek már mind megjárták a nyolcak ítélőszékét, és több-kevesebb szótöbbséggel halálra ítéltettek. Aligha lehet ezek után saját neve odaírásával a Mixtúrának adni egyet is.

De hát csakugyan olyan haszontalanok ezek a versek? Emlékezett a kifogásokra, pontosan úgy hallgatta őket, mint a fejére zuhanó kalapácsütéseket. Egyik azt mondta: sok a magyartalanság. Másik azt mondta: a címek igen rosszak. Harmadik azt mondta: az illetőnek, aki írta, semmi érzéke sincs a versforma iránt. A negyedik azt mondta, hogy aki írni akar, az előbb tanuljon helyesírást. Viszont valamennyi versnél egyhangúan elismerték a nyolcak – mert titkát megőrzendő, ő is ravaszul így nyilatkozott –, hogy a gondolat szép és költői. Mi hát a baj vele és a költészettel? A rímek? Mért volnának rosszak a rímek? Itt van például egy rím az Ábránd című költeményből: „ifjaknak – vágyiknak”. Hát nem egyformán végződik ez a két szó? És miért rossz ez a sor, amelyet Balassa úgy kifogásolt: „Elvesztni hazámróli gondimat”? Miért ne volna érzéke a versforma iránt, egyáltalán miért kell ahhoz külön érzék, ha az ember pontosan és hibátlanul megolvassa a szótagokat? És a helyesírás! Hát ami igaz, az igaz, Kovács moderátor úr nem nagy súlyt vetett a helyesírásra, a váci papok pedig a vizsgákon elég enyhén kezelték. Hanyagul is ír, azt nem lehet tagadni. De hát egy vagy két betű a fontos, ha az ember valami szépséges és szent gondolatot akar kifejezni, nem maga a gondolat? Ugyanezt vetheti ellene a magyartalanság vádjának, és hogyan lehet magyartalan, ami magyarul van?

Hevesen vitázott így önmagában, gyertyavilágnál üldögélve, nem látható ellenfeleivel a nem hallható költő. Száz meg száz érvet tudott a maga védelmére felsorakoztatni. Csak igen haloványan érezte, hogy valami, amit ő nem képes tudni, nincsen rendben. Az olyan ember érezhet ilyesfélét, aki még soha madarat nem látott, és jóhiszeműen igyekszik bebizonyítani a többieknek, hogy repülni lehetetlen. De mi hát az a csodálatos madár, amely megbújik a „nyelvérzék”, „formaérzék”, „rímtehetség” és egyéb szavak mögött?

Egyik pillanatban azt felelte magának, hogy ezek afféle kitalált dolgok, a fiúk nagyképűségükben eszelik ki ezeket, hogy roppant tudományosaknak látszassanak. De a másik pillanatban már kétség támadt benne. Hátha van mind e dolognak valami titka, amely előtte rejtve van, mert éppen úgy meg nem foghatja elméjével, mint a színvak szemével a pirosat. Nincs más hátra, meg kell valósítani a régi tervet. Holnap fel fogja keresni Bérczy Károlyt.{67}

Bérczy Károly gyarmati fiú, onnan ismeri kisgyerekkorából, nála két évvel idősebb, a vármegyei főorvos fia. A váci piaristánál tanult ő is, de nem magántanuló gyanánt, hanem mint nyilvános diák. Onnan a pesti piaristákhoz küldte az apja. Most már jogász, az egyetemen már találkoztak, és nyájas szót is váltottak egymással. Bérczy igen jól ír, a Rajzolatokban meg a Regélőben{68} ki is nyomtatja verseit a szerkesztő. Az ő ihletére lehet adni. Holnap felkeresi.

Másnap felkereste. Az egyetemen megbeszélte vele a délutáni találkozót. Izgatottan örült ennek a látogatásnak, de mikor végre ott ült Bérczy Károly szállásán, látta magán nyugodni a finom, kedves fiatalember előzékeny tekintetét, olyan piros lett, mint a pipacs, és legjobban szeretett volna kiszaladni.

– Csak ki vele, kedves Imrém! Talán elfogyott a pénzed?

– Még rosszabb – felelte pirulóan mosolyogva a látogató –, verseket írtam.

– Igazán? Látod, ennek nagyon örülök! Mutasd hamar!

– Nem, ne olvasd. Inkább én olvasom fel, úgy jobb szeretem. Hogy csináljuk? Egyenként? Vagy olvassam előbb valamennyit, és aztán beszélünk róluk?

– Olvasd valamennyit!

Imre nekifogott. Úgy dobogott a szíve a lámpaláztól, hogy minduntalan elcsuklott a hangja. De aztán belejött. Mikor egy verset befejezett, nem mert felnézni, mert félt a bíró arcától. Csak mikor az utolsót is elolvasta, nézett fel mindenre elkészülve. Nem tett kérdést, csak várt.

– Add ide azt, amelyiknek címe „Az anya gyermeke sírján”! Azt ki fogom adatni a Regélőben. Valószínűleg beteszik a Honművészbe; mint tudod, az az övék. Nekem bejárásom van oda.

– Jók a versek? – rebegte a boldogságtól megint csak bíborpiros költő.

– A többi, ha nem haragszol meg az őszinteségért, nekem nem nagyon tetszik. Gondolat akad mindegyikben, de a kidolgozás döcög. Jobban kell ügyelned a formára! Ez az egy, ez még a leggördülékenyebb. Remélem, hogy ki fogják adni. Hát otthon mi újság, mi hírt tudsz Nógrádból? Édesanyád Őméltósága jól van?

– Köszönöm, hál’ istennek, jól van. De hát hogy ügyeljek a formára?

Bérczy Károly gondolkodott egy darabig, aztán vállat vont.

– Tudja Isten, talán nem is lehet arra ügyelni. Érzék dolga.

A vendég tehetetlenül nézett a levegőbe. „Érzék.” Már megint ez a szó. Mit csináljon? Mit csináljon? Itt sem megy semmire. Alig észrevehetően vállat vont ő is. Aztán másfelé vette a társalgást.

– Te dolgozol valami nagyobb terven?

– Igen, én most színdarabot akarok írni. A vázlata nemsokára meglesz. Bitorlott szerelem a címe. Te nem gondoltál darabírásra?

– De… de igen. Van egy történeti drámának való tervem. Ha… ha megengednéd, elhoznám megmutatni.

– Okvetlenül hozd el, nagyon fogok örülni. Régóta foglalkozol vele?

– Tulajdonképpen csak tanultam hozzá eddig. Egy darabig, bár ritkán, elmentem a Nemzeti Színházba is, de édesanyám nem szívesen látta a színházba járást, arról tehát lemondtam. Azonban megszereztem Körner{69} Shakespeare-fordításait. Azt bújom folyton, mihelyt egy kis szabad időm van.

– Az nagy költő volt.

– A legnagyobb.

Melegen néztek egymásra. Tetszettek egymásnak. De tartózkodó és szemérmes természetű volt mind a kettő. Kicsit most zavartak is voltak. Imre felállott.

– Hát, szóval az az egy, az nem rossz?

– Nem, az igazán nem rossz. Figyeld meg a Honművészt, remélem, hamarosan kihozzák, ha külön megkérem őket. És jöjj el hozzám mennél hamarabb, a drámaterved nagyon érdekel. Milyen szerű téma mégis?

– Wielandnak{70} az a szép műve, Die Abderiten,{71} nagyon tetszett nekem, és gondolkodóba ejtett. Arról jutott eszembe valami. Ismered?

– Ismerem, hogyne. Hát csak fel a fejjel, kedves Imrém! Jól érzed magadat egyébként? Udvarolsz valami szép kislánynak?

Mindez csak évődés volt, választ sem váró nyájas kérdés. Már haladtak az ajtó felé. Bérczy Károly rátette a kezét Madách Imre vállára.

– Akkor fogsz te majd szép verseket írni, ha szerelmes leszel. Szervusz, humillimus, kedves Imrém, Isten veled!

Imre kint volt az utcán, lába gépiesen vitte. Alig várta, hogy a legközelebbi utcasarokig érjen, ott befordult, hogy az esetleg utána néző elveszítse, aztán nekidőlt a falnak. Kimondhatatlan nagy dolog történt vele, még fel sem tudta fogni jóformán. Mint ahogy a nagy ütés előbb csak zsibbadást kelt, és aztán kezd fájni igazán. Mikor Bérczy Károly azt a szót kiejtette, hogy szerelmes, hirtelen ráébredés futott rajta keresztül, mint a villám. Eddig is tudta, hogy minden reggel első gondolata a sóvárgás: látni azt a leányt. Azt is tudta, hogy a leány közelében valami meg nem határozható, andalító részegség fogja el. De mindeddig csak gondolattalanul élt ebben az édes, vak mámorban, sohasem gondolta végig, hogy mi történt önmagával, önmagában. Csak a szót kellett hogy más kimondja.

Szerelmes. Lónyay Menyhért húgába, Etelkába.

A belül kelt hallatlan megdöbbenés ütésétől fáradtan, félvállal a házfalnak támaszkodott. Eszelős szemmel nézett maga elé a semmibe. Még gondolata sem volt. Egész testi és lelki valóját olyan tragikus álmélkodás fogta el, mintha ebben a pillanatban tizenhat éves ésszel született volna.

VI.

Etelka tizennégy éves volt.{72} Haja aranyszőke, szeme koromfekete.

Ez hát a szerelem? Mire való, mi a célja vajon? Csak gyönyörködni benne. Csak vágyakozni a szőke gyermek társasága után, s ha ott ülünk mellette, átadni magunkat jelenléte csodálatos örömének. Nem gondolni semmi másra, csak fürdetni a lelket az érzelem csodájában. Hogy valaki jogász és valamilyen pályára készül, hogy majd el kell mennie Nógrádba, és ott mennél hamarabb hivatalt vállalnia, az most mind messzi és lényegtelen dolog, az mind csak az élet. De a szerelemnek semmi köze a való élethez, az valami éteri, valami lebegő, a valósággal össze nem függő és megfoghatatlan.

Most, hogy ráébredt a szóra, tudta azt is, hogy Etelkát első pillanattól kezdve szerette. Attól a pillanattól kezdve, mikor évekkel ezelőtt másodszor volt Menyus szobájában, és kijövet a szőke gyermek ment el az ajtó előtt. Fehér ruhácskában volt, kurta szoknyája alól bokáig kilátszott a divatos csipkenadrág patyolatos fehérje, fejecskéjét keretbe fogta a kosaras szalmakalap, két hosszú aranyszőke fajfonata a derekát verte. Meglátván a két fiút, elpirult, és azonnal befutott egy ajtón.

– Ki ez? – kérdezte Imre a látványtól megbabonázva.

– Etelka húgom – felelte Menyus azzal a közömbösséggel, amelyet úgy furcsállunk fivéreknél, ha feltűnően szép húgukról beszélnek.

Imre akkor két napig mindenütt ezt a fehér csipkéből, szőke hajból és fekete szempillantásból összetett csodálatos jelenséget látta, akárhova nézett. Két nap múlva aztán bemutatták: Lónyayék meghívták a Madách fiút uzsonnára. Ott volt az egész család. A tekintélyes, nagyúri fellépésű apa, Lónyay János, a nyájas és választékosan beszélő háziasszony, fiúk, lányok, más vendégek is, és főként Etelka. Imre úgy nézte, mint valami természeti tüneményt. Hogy lehet olyan szép valaki, mint ez a kisleány? Arcocskája olyan, mint a porcelánrózsák tudnak lenni, kis kezei, amelyek bizonyára sohasem látnak Napot, olyanok, mint a fehér hab.

Aztán beszélgettek. Egy Jekelfalussy fiú is meg volt hívva, ez igen ügyesen és mulatságosan viselkedett társaságban. Utánozta a kutyaugatást, és még a felnőttek is úgy nevettek rajta, hogy biztatták: még, még. Etelka is kacagott. És Imre szerette volna megölni Jekelfalussyt. Ekkor szólt hozzá Etelka:

– Szereti a kutyát?

– Igen.

– Nekünk Gedellőn van egy nagyon, nagyon, nagyon nagy kutyánk.

– Igen.

Ez volt az egész társalgás, mert Etelkát valamiért elhívták. Többet aznap nem volt alkalmuk beszélni. Ez volt első beszélgetésük. Nem nagyon szellemes társalgás. De mindegy: nem a szavak fontosak ilyenkor. Hanem hogy azokat a szavakat egy tündér mondta, a szavak ettől – a legközömbösebb szavak is – színarannyá válnak; gyémántos kerettel kellene ötvözni azt a szót, hogy „Gedellőn” és azt, hogy „kutyánk”.

De aztán szép lassan összebarátkoztak. Imre és a két Lónyay fiú barátsága mellett bizalmas pajtássággá fejlődött Imre és Etelka barátsága is. A kislány a fiúk odajáró barátai közül szemlátomást tüntette ki Imrét, a fiúk maguk is Imréhez vonzódtak leginkább, Imrének kivételes helyzete volt a háznál, jöhetett-mehetett, gyakran hívták ebédre, uzsonnára, kivitték őt is, ha a család nyári kirándulásokat szervezett. Nagy karaván ment ilyenkor a Városmajorba, vagy még messzebb, a Zugligetbe. Ott terítőket vetettek a gyepre, s az oldalt hűsölő hintókról lekerültek az elemózsiás kosarak. A gyerekek kedvükre futkároztak a fák harasztos alján, lepkét fogtak, pitypang szárából koszorút kötöttek, nefelejcset szedtek. Imre a fiúkkal tartott, mert így kívánta az illendőség, de mihelyt alkalom adódott, hamar váltott egy röpke mosolyt a társnői között trécselő kislánnyal. Vagy talán nem is lánnyal, hanem gyerekkel. Nem lehetett azt még lány számba venni.

Imre tűnődve nézett vissza a múltba. Mikor vette észre, hogy ez a tündéri gyermek leány? Mikor vette észre benne a leendő nőt? És emlékezetébe ötlött egy ilyen kocsikirándulás. Holdfénynél jöttek visszafelé, és ő egy hintóba került Etelkával. A nagy ülésen ült a három Lónyay fiú: Menyus, Berci, Jancsi, szemközt ültek ők a legkisebb fiúval, Jóskával. Az országúton egyszer csak nagyot zökkent a kocsi, és Etelka felsikoltott. Ha Imre át nem kapja a vállát, ki is esik. De Imre jó erősen visszafogta. A hintó ment aztán tovább a rendes kerékvágásban, de Imre szíve már nem. Ahogy pár pillanatig karja ölelésében érezte a lányka két vállát, az ő vállát valami különös áramlat rázta meg. Karján végig valami édes nyilallást érzett a posztó alatt. A gyermeki test emléke volt ez, amelytől aztán azóta sem tudott szabadulni. Különös és meglepő perc volt ez akkor: ösztönszerűen oldalt kapta a fejét, és kutatóan vette szemügyre Etelkát a holdvilágnál. Hirtelen úgy tűnt fel neki, hogy ezt az annyira ismert arcot, amelynek bűbájos profilját bármikor le tudta volna rajzolni emlékezetből, csak most látja először.

Azóta megzavarodott kettőjük addig oly könnyedén pajtáskodó, apró titkokon meghitten összevillanó viszonya. Most már kerülték egymás tekintetét, és mindketten féltek egymástól, ha a helyzet nagyritkán úgy adta, hogy kettesben maradnak; ilyenkor vagy az egyik vagy a másik valami ügyetlen ürügyet talált, hogy a kettest megbontsa. Ha tánc volt Lónyayéknál, Etelka most már nem tartotta természetesnek, hogy fő táncait minden külön megbeszélés nélkül Imrének adja. Várta a felkérést, s míg az nem jött, a többi fiú felkérései elől mindenféle kifogásokkal kitért. Imre viszont, aki addig testvéri biztonsággal számított Etelka táncaira, most félénk lett, messzire vonulva, sóváran leste a leányka minden mozdulatát, s a felkérésre habozva, félénken szánta rá magát. Mind a ketten tudták, hogy valami zavaros dolog történt köztük, de egyik sem tudott ennek a zavaros valaminek nevet adni.

Itt tartott összeköttetésük, mikor Imrébe váratlanul, mennykőcsapásszerűen ütött bele az a mástól kiejtett szó, hogy „szerelem”.

Otthon késő éjszakáig nem tudott elaludni. Látomások gyötörték, amelyek édes bűnöknek látszottak: elhessegette kísértésüket, de aztán mohón újra felidézte őket. Homályosan, az ösztönök kormányozhatatlan titokzatosságával mindig egyetlen kép felé tornyosult ébren álmodó fantáziája: amint karjában tartja azt a két szűzi vállat, hogy remegő testével a remegő testet érezze. De ahogy ez a kép a homályosból világosabbá kezdett kialakulni, hangos szigorral horkant fel benne a lelkiismeret, a tér nélküli távolból mintha édesanyja arcvonásait látta volna felrémleni. A tizenhét éves fiú fogcsikorgatva és nyögve dobálta magát az ágyban: állati módon szenvedett, és nem tudta, mitől. Elkezdett imádkozni. Elmondott tíz Üdvözlégyet, egymás után. Ez lecsillapította, mint a fájdalomvesztő orvosság. Akkor aludni próbált, és úgy érezte, hogy most fog is. De rövid szendergés után az agyában tolakodó képek megint kezdtek határozottabb körvonalakat kapni, és egyszerre csak megint ott érezte a leány termetét ördögi édességével a karja ívében. Akkor dacosan átengedte magát a képnek egészen, mint a hiába küszködő iszákos, aki belenyugszik, hogy minden hiába, most teljesen le fog részegedni.

Zúgó fejjel, kelletlenül ment másnap az egyetemre. Alig várta a délutánt, hogy Lónyayéknál teremjen. De Etelka nem volt otthon, egész délután nem is jött haza. A fiúk belemelegedtek a leckébe, másnapra mindent megtanultak, s elérkezett a pillanat, mikor Imrének nem volt többé ürügye ott maradni. Pedig mindenáron szerette volna Etelkát látni. Egész délelőtt tartó tépelődéseiben elhatározta, hogy itt csak egy lehet a teendő: Etelkának megvallani szerelmét.

Négy napig tartott, míg alkalma lett beszélni vele. Azaz nem is beszélni. Csak kezet szorítani. De egy kézszorításba több belefér, mint egyórányi beszélgetésbe. A lépcsőn találkoztak. Ő érkezett. Etelka a kisasszonyával ment el hazulról. Imre olyan piros lett, mint a főtt rák. De azért keményen tartotta magát. Mikor kezet fogtak, várt egy fél pillanatig, aztán erősen megszorította a kis kezet. És akkor megint várt. Ó, mennyek mennye, boldogságok viharos boldogsága, üdvök leírhatatlan üdve: a kis kéz egy egészen picit, de azért észrevehetően visszaszorította. S a leányka már ki is sietett a kapun, már el is tűnt.

Imre kedvetlenül ment tovább Menyus szobája felé. Most inkább egyedül szeretett volna maradni azzal a boldogsággal, amelynek kürtszava diadalmas zengéssel harsogott benne. Alig várta, hogy hazakerüljön, hogy otthon lecsendesedjék a hangja. Akkor odalépett a tükör elé. És úgy érezte, hogy ő most saját magától is komoly tiszteletet érdemel, ő kivételes lény lett, őt Etelka szereti.

Aztán leült írásaihoz. Úgy érezte, hogy most mesésen szép valamit fog írni, ha ki tudja fejezni, amit érez: hogy Etelka képét mindenütt magával hordja. Akárhova menekülne, mindenüvé magával vinné.

Az ifjú versifikátor{73} lúdtollat nyes magának. Nagy passzióval csinálja ezt: a festő ugyanilyen szeretettel keveri színeit a palettán, a szobrász ugyanilyen kedvteléssel markolássza a nedves anyagot, a zeneszerző élvezettel vonalazza a kottalapot. A gondolat szeretete elárad az anyagra: minden művészet szeretete az eszközök szeretetével jár. Lúdtollat megszegni gusztusos mesterség is annak, aki érti. Beretvaéles penicilus{74} kell hozzá, a kéz ügyes lendülete, s a hegy bemetszésénél éles szemmérték. Madách Imre joghallgató odatartja a lúdtollat rövidlátó szeme közvetlen közelébe, megmetszi ügyesen, szájába veszi először, hogy a tinta le ne peregjen róla, aztán bemártja, és próbát firkál vele. Kitűnően sikerült: finom, vékony betűk származnak az előkapott hulladékpapíron: Etelka, Etelka, Madách Imre, Etelka, Etelka…

Kezdődik a vers. Címe: „Hozzá”. Ugyan, mi más lehetne? Sorok kerülnek a papírra, négy szabályos sor egymás alá. Az első strófa úgy megy, mint a parancsolat.

Messze, messze, el tetőled,

Égi bájú ideál,

Messze ott a vad magányba

Képed engem nem talál.

Még megy a második is. De aztán sokat kell javítani, mert a kifejeznivaló nagyon nehéz. Azt kell megverselni, hogy a költő hiába menekül, példának okáért a természet ölére, minden az ideálra emlékezteti. Tavasz, reggel, hegy… ez a természeti kép. A költő felvillan: azt kellene megírni, hogy Etelka szemében ott van a tavasz reggeli Olimposz hegye, mindenestül, ami mennyei, mert a teremtő az egészet odalopta abba a fekete szempárba. Gyönyörű gondolat, benne van minden, ami klasszikus, ami mennyei, ami költői, ami pogányszépség, és még egy elmésség is van benne: ezek a szemek ellopták az Olimposzt. A költő tűnődik, jegyez. Jobb jut eszébe, az előbbit kihúzza. Aztán más jut eszébe, abbahagyja az egészet, más két rímmel próbálja meg a mondanivalót körülkerülni. Közben bal keze hüvelykujján állandóan számlálja a szótagokat. Megvan ez babonázva, hol több eggyel, hol kevesebb. Négy sorba kimondhatatlan nehéz az egész bőbeszédű gondolatot belezsúfolni. Törlés, toldás, föléírás, visszahúzás. Kétszer is le kell írni a strófát, mert a sok javítástól olvashatatlan. Végre kész:

Szép szemében az Olympot

Orzva láttam ékivel.

Melyben istenült mosolyba

Egy menny élve vesztegel.

Jól van, a költő ezzel meg van elégedve. Ki vonhatná kétségbe, hogy kifejezte, amit akart? Gyerünk tovább! Ajkát az egész világ hajnalhasadásához kell hasonlítani, arcát magához a rózsaszínű tavaszhoz, lépéseit a rózsakelyheken elosonó szellőhöz, hangját madárcsicsergéshez. Elkészül újabb két strófa. De most valami szép befejezés kellene. Valami sóvárgó szomorúság, mert a szerelemvers úgy szép. Képek és szavak zsonganak a verselő fejében. Az érintetlen hófehérség, Diana, márvány: márványszobor, Diana márványszobra. Amelyhez hiába rimánkodik szerelmes szóért az imádó. Igen, ez szép lesz. Egy álló órát tart, amíg temérdek törléssel és javítással sikerül szótagokba és sorokba kalapálni az eszmét. Már virrad odakünn, mikor letisztázza:

Keble mint Dianna szobra

Oly magasztos, oly fehér,

Ah, s imám e kőszobortól

Enyhe érztet sohse nyér.

Az utolsó sort tízszer írta át. De végre megvan a vers! Sebbel-lobbal siet aludni, vetkőzés közben a földön elszórt szövetdarabok és cérnagombolyagok között botorkál. Ez Károly holmija, ő nem esztergályosságot, hanem szabómesterséget tanul.

És másnap tizenegy után megkeresi Bérczy Károlyt. Együtt mennek el az egyetemről. A Hatvani utca sarkán megállnak, Bérczy elolvassa a verset. Fejét rázza.

– Ne vedd rossz néven, pajtás, ez nem jó. Egyetlen új gondolat sincs benne, és a verselés hanyag.