KATE STEWART

THE RAVENHOOD

EXODUS

A mű eredeti címe: The Ravenhood Trilogy 2 - Exodus

Fordította: Márton Andrea

Copyright © Kate Stewart, 2020

Hungarian Translation © Márton Andrea 2023

© Művelt Nép Könyvkiadó, 2023

ISBN 9789635801824

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

A Holló-testvériség

THE RAVENHOOD

EXODUS

A texasi születésű sikerszerző, Kate Stewart Észak-Karolinában él férjével, Nickkel. Kate imád mindent, ami a nyolcvanas és kilencvenes évekkel kapcsolatos, főleg John Hughes filmjeit és a rapet. Szívesen fotózik, ha kell, megköt egy egyszerű sálat, és időnként nagyon jól bírja a whiskyt.

A Ravenhood-testvériség című trilógiájából – melynek kötetei a Flock, az Exodus és a The Finish Line – nemzetközi siker, önálló TikTok-jelenség és az olvasók kedvence lett.

Kedves barátnőmnek, Donna Cooksley Sandersonnak. Köszönöm tántoríthatatlan barátságod ajándékát! Hihetetlenül gazdagítja életemet az, hogy ismerhetlek, a legjobbat hozod ki belőlem!

Első rész

AKKOR

ELSŐ FEJEZET

– Szóval te vagy A Francia.

Alig észrevehetően biccent, ellenséges pillantása megvetően égeti bőrömet.

– Lekapcsolnád azt a kibaszott bizonyítékot?

Mindegyik szava erős, idegen dallamossággal hagyja el száját, visszaigazolva, amit eddig is tudtam.

Dominic ritkán, szinte sosem beszélt franciául, így gyanakodni kezdtem a becenévre. De az előttem álló férfihoz, az őt körülvevő légkörhöz tökéletesen illik.

Ahogy magamba szívom látványát, egy csepp izzadság gördül le a halántékán. Elismerésem a szabónak, aki királyhoz méltó öltönyt tervezett neki. Mintha ráöntötték volna, maga a színtiszta férfiasság. Bár arckifejezése ellenséges, mégis az arca láttán akad el a lélegzetem, és csak keresgélem a szavakat. Kétségkívül ő a legszebb férfi, akit valaha láttam. Döbbenten állok, pillantásom hosszan elidőzik sűrű, hollófekete haján, melyet hosszú hullámokban hátrasimítva hord egyetlen rakoncátlan hajszálat sem látok. Álla éles vonala keretbe foglalja makulátlan bőrű, napbarnított arcát. Sűrű, ívelt szemöldöke alatt természetes, tömött, fekete szempillák ülnek, mely csak kiemeli a narancsos-tüzes színekben játszó szem pillantását, mely végigsiklik rajtam. Arcát uralja széles, hosszú orra, orrcimpái most kissé duzzadtak. Egyértelmű, hogy teremtője hosszan elidőzött a száj megformálásával: buja ajka maga a tökéletes szimmetria. De a pórusaiból áradó harag az, amitől váratlan megjelenése még nagyobb vihart kavar bennem.

Maga az Armaniba öltözött ördög.

Aki kétségkívül fenyegetést jelent rám.

Felkapom a távirányítót a kisasztalról, és dühösen lehalkítom a zenét, miközben kapkodva a bikinifelsőm után kutatok.

– Nem tudtam… nem t-tudtam, hogy te jöttél. Nem tudtam, hogy létezel.

– Nem is kellett tudnod. – Hangja szinte csöpög a gúnytól, a szavak egészen a torkomig hatolnak, így nehezemre esik lélegezni.

Szép kis szirén vagy te, Cecelia!

Körülnézek a teraszon, kétségbeesetten keresem a felsőmet, majd végül összefonom a karomat a mellem előtt arcom ég a megalázottságtól.

– Akkor miért tudattad velem a létezésedet?

– Mert kiderült, hogy semmit nem tudok tenni a két idióta nélkül, akik összevissza lóbálják a farkukat, pedig itt az… – Ajkát felhúzza a fogáról. Borotvaéles szemfogak bukkannak elő… acsarog?

– …az ellenség? – ingatom a fejemet. – Én nem ellenség vagyok.

A férfi állával biccent, pillantásába ítélkezés vegyül.

– Nem, te csak élvezed apuci mocskos pénzét!

– Ó, szuper, undort látok a szemedben. Féltem, hogy valami mást.

– Nem baszok kislányokat – mondja vontatottan, akcentusa csak kiemeli elutasítását. – És tökéletesen tudatában vagyok annak, hogy végigkeféled a csapatomat.

Fáj, amit mond, de meg sem rezdülök.

– Csak kettővel dugtam, és ahogy így elnézlek, neked sem ártana egy kis akció. Kurvára feszült vagy.

Idegesség lesz úrrá rajta, kezét a nadrágzsebébe dugja.

– Mi a faszt akarsz?

– Válaszokat. Tudni akarom, hogy apám biztonságban van-e!

– Azt nem garantálhatom.

– De nem te leszel az, aki bántani fogja?

Habozásától feláll a szőr a hátamon.

– Fizikailag nem. Minden más értelemben viszont igen.

– És engem?

– Te nem vagy része ennek.

– De, most már része vagyok.

– Nem, nem vagy része. Én tettem róla. – Önelégült válaszától végigsöpör rajtam a felismerés.

– Szóval te vagy az oka… te kényszerítetted őket, hogy szabaduljanak meg tőlem!

Ahogy eszembe jutnak Dom szavai néhány nappal ezelőttről, agyamban mozgásba lendülnek a kis fogaskerekek.

– Próbáltunk valamit megértetni, és szánalmas kudarcot vallottunk.

Valaki a találkozóról elvitte az üzenetet A Franciának, hogy itt vagyok. Mert ez az ember itt, előttem az a valaki, akinek Dom és Sean elszámolással tartozik.

Csend áll be, majd az ellenséges idegen szólal meg.

– Egyáltalán nem is lenne szabad itt lenned.

– Tudtatok rólam. Mindannyian tudtatok rólam. – Persze hogy tudtak. Első számú szabály: ismerd meg ellenséged és a gyenge pontjait. Számukra azonban csak apám elidegenedett lánya voltam, nem jelentettem veszélyt a terveikre nézve – ez is oka annak, hogy Sean tétovázott beavatni engem az egészbe.

– Mégis ki vagy te?

Csend.

– Akkor miért jelensz meg itt most, és beszélgetsz velem?

Továbbra is hallgat, én pedig tovább gondolkodom.

– Valaki képtelen volt titkot tartani.

Valaki az egyik alcsoportból jelentett A Franciának, és ezért tette Sean és Dominic azt, amit tett. Próbálták megértetni azokkal, akik aznap este ott voltak a műhelyben, aznap este, amikor kiszavaztak maguk közül – és továbbadták az üzenetet az előttem álló férfinak, aki dühösen mered rám. Azért, hogy megvédjenek.

Katt. Katt. Katt.

– Ezért voltam én a titok! – suttogom. – Nem tudtátok, hogy idejövök. Úgy tudtátok, hogy Roman és köztem semmiféle kapcsolat nincs. – A férfi szeme megvillan, szájára öntelt mosoly ül ki.

Most már egyértelmű, miért olyan dühös.

– Egyáltalán nem számítottatok arra, hogy megjelenek itt, mert ezt az utolsó pillanatban döntöttem el. Átcsusszantam a réseken, és a fiúk eltitkoltak előled! – Végigszáguld rajtam az izgalom. – Te sem tudsz mindent. Na, milyen érzés?

Fenyegetőn tesz felém egy lépést.

– Fogalmad sincs róla, milyen helyzetbe kerültél, de soha nem is lesz fogalmad! Ne keménykedj itt, hanem beszélj velem, mert csak két percet adok neked! És megteszem. Abbahagyom a keménykedést, mert sokkal több forog kockán, mint a büszkeségem.

– Nem az az undorító lény vagyok, aminek beállítasz.

– A rólad alkotott véleményem egyáltalán nem számít.

– Szerintem meg igenis számít. Nagyon sokat számít. Miattad nem tudok találkozni a…

– Majd találsz mást, akivel kefélhetsz, Cecelia. – A nevem telt ajkáról borzalmasan hangzik. Veszélynek tekint – állandó bosszúságot okozok neki, egészen biztosan homokszem vagyok a jól megolajozott gépezetében. Azonban átcsusszantam a réseken, hála a nyolcéves kapcsolatszünetnek, és annak, hogy a fiúk eltitkoltak előle.

A gondolattól önkéntelenül is ujjongás fog el.

– Utálhatod apámat, de most ugyanúgy viselkedsz, mint ő egy gép vagy. Olyan, aki imád irányítani, teljességgel híján van minden emberi érzésnek és istenkomplexusban szenved.

Az idegen kitágult orrcimpával mered rám.

– Vigyázz a szádra!

– Különben mi lesz?

Fölém magasodik, szeme figyelmeztetőn villan meg.

– Ne dühíts fel!

– Most nem vagy dühös? És mégis ki a fene vagy te, hogy ilyeneket mondj nekem, hogy vigyázzak a számra? Lehet, hogy a legtöbb kártya a te zsebedben van, de az enyém nincs nálad! És ha azt akarod, hogy együttműködjek – hogy hallgassak –, akkor viselkedj tisztességesen velem!

Nem válaszol, de hirtelen támadt elszántsága elég nekem.

Egyáltalán nem lett volna szabad ezt mondanom. Most már nem bízhat meg bennem, most, hogy kimondtam ezeket a szavakat. Elárultam Seant és Dominicet azzal, hogy a kezére játszottam őket ennek a szemétládának. Megpróbál tönkretenni, megpróbálja úgy alakítani a dolgokat, hogy úgy tűnjön: a fiúk hibát követtek el azzal, hogy megbíztak bennem. Dominic nagyon csalódott lenne.

Eszembe jutnak Dominic szavai arról a napról, amikor otthagytam őket.

– Nincs meg benne, ami kell.

– Adj neki egy kis időt! Minden, minden, amin át kellett mennem miattuk… a folyamatos, bosszantó küzdelem Dominic és köztem. Sean végig tanítgatta nekem azt, amiben hitt, amiben a testvériség hitt, miközben Dominic kigúnyolt és kiforgatta a szavaimat. Mióta úgy döntöttek, hogy beengednek a körbe, pontosan ilyen konfliktusra készítettek fel. És ennek teljes mértékben ahhoz a férfihoz van köze, aki itt áll előttem. Miközben egymásba szerettünk, a fiúk felkészítettek A Francia nevezetű szélviharra. Visszatérése elkerülhetetlen volt.

– Tudok titkot tartani. De hallani akarom a tervet.

– Az a tény, hogy itt vagy, még nem jogosít fel arra, hogy részt vegyél a játékban. Ők rossz döntést hoztak, és tisztában is vannak vele. Attól, hogy kefélsz velük, még nincs jogod bármibe is beleszólni. És tudom, hogy nem fogod elárulni senkinek – mondja mély meggyőződéssel –, de nem a megfelelő okból.

– Miért nem megfelelő az ok?

– Mert az ok az irántuk érzett hűséged – bök állával az erdő felé –, és az, hogy képtelen vagy félretenni a személyes érzelmeidet ahelyett, hogy elfogadnád azt a tényt, Roman megbocsáthatatlan bűnöket követett el, és megérdemli, hogy szenvedjen értük. Úgyhogy engedd el az egészet, ahogy ők is elengedik, és… éld az életedet!

– Ez parancs?

– Nem, csak jó tanács – csattan fel A Francia –, úgyhogy fogadd meg!

Kezdem idegesíteni, amit jó jelnek tekintenék, ha nem lennék teljesen a könyörületére bízva.

– Csak szeretnék találkozni velük.

– Az nem fog menni.

– Nem apuci kicsi lánya vagyok, aki dühös, mert elveszítette a pajtásait. Beszélj velük! Elmondják majd, milyen vagyok. Szavatolni fognak a jellememért.

Megvetőn mér végig.

– Eleget tudok.

Leengedem a karomat, lemeztelenítem magam, hogy felbosszantsam. Nem hagyom, hogy olyasvalami miatt szégyenítsen meg, amiről semmit nem tud, vagy miatta érezzem kényelmetlenül magamat a mostani állapotomban, ez után a nyár után. Amikor továbbra is engem bámul, rájövök, hogy kísérletem hiábavaló volt. A közénk rajzolt határvonal két oldalán nézünk farkasszemet.

– Komolyan ezt fogod csinálni?

– Más-más valóságban élünk, és te beleszülettél a saját világodba. Ha elhagyod, nem foglak hibáztatni érte. A te esetedben a tudatlanság valóban áldás, Cecelia. Nem ártana, ha ezt végiggondolnád.

– Annak ellenére, hogy eltávolodtam apámtól, nem szeretném, hogy baja essen. Ha megígéred, hogy nem esik bántódása, segítek neked.

– Nem ígérek semmit. Apádnak nagyon sok ellensége van, akikhez semmi közünk nincs. Ilyen az üzlet.

– Részemről nem.

– Az már a te bajod.

– Akkor most mi a francot csináljak?

A Francia az erdő felé fordul, mintha jelezné, hogy távozzak.

– Menj, és csináltasd meg a körmödet!

Dühösen megfordulok, hogy hozzávágjak valamit. Felkapom a napkrémet, és felé hajítom. Pontosan a háta közepén találja el. Megfordul, rám veti magát, én pedig felkiáltok addig hátrálok a székig, amíg kénytelen vagyok leülni. A Francia a karomnál fogva felránt a helyemről. Ami kettőnk közt történik, annak semmi köze a kémiához, ez a fehéren izzó tűz gyűlölettel és megvetéssel van tele, olyan bosszúvággyal, aminek semmi köze hozzám. Ez a férfi egyáltalán nem célozgat semmire. Megveti puszta létezésemet is.

– Ha legközelebb szemétkedsz velem, én is szemétkedni fogok veled!

Borostyánszínű szemével végigjárja mellkasomat, majd szorosabban fog. Visszafojtom nyögésemet.

– Hibát követsz el. A hozzám hasonlók ellen indítottál háborút. Amilyen anyám is. Sean és Dominic mindenekfelett a barátaim, és segíteni akarok nekik. Mindketten hűségesek voltak hozzád. Még a nevedet sem tudom! Lehet, hogy gyűlölöd Romant, de én ebben ártatlan vagyok. Semmit nem tudtam. Most sem tudok semmit.

– Igen, tényleg ártatlan voltál, de ha tovább erőszakoskodsz, már nem leszel az! Túl könnyű célpont vagy! – A sértés mélyen érint, ráadásul sót hint a friss sebre. – Túl fiatal vagy, és túl naiv. Minden szót elhittél, amit mondtak neked, és ezen a ponton el kell fogadnod, hogy megkapták tőled azt, amire szükségük volt.

Hozzáférést. Csak a hozzáférést biztosítottam számukra. Elszorul a gyomrom, ahogy eszembe jut a nap, amikor Sean visszajött veszekedésünk után az olajozottan előadott bocsánatkérésével. Dominic pedig egy kis időre bement a házamba, míg Sean elvonta a figyelmemet. Lehet, hogy ostoba vagyok, de…

– Nem vagyok kurva! – Ezt a harcot a saját lelkiismereteddel kell megvívnod, nem az enyémmel! Azonban az után a nap után minden megváltozott. Lehet, hogy korábban célpont voltam, de azután már döntés. Azért engedtek be a körbe, mert azt akarták, hogy ott legyek. Ebben biztos vagyok. Sean ennyit beismert. Hatalmas kockázatot vállalt azzal, hogy beengedett. Amikor ágyba bújt velem, az ellenséggel bújt ágyba azzal, hogy beavatott a titkaikba, magukhoz láncolt, és ez azt jelentette, hogy kockára tették szavahihetőségüket és a testvériségben elfoglalt pozíciójukat.

Ha valaha is szükségem volt bizonyítékra arról, mit éreznek irántam, akkor ez az.

– Mind a kettő fontos nekem. Nagyon. Kérlek, hadd játsszam el a szerepemet!

– Ha ez igaz, akkor ne légy ilyen kibaszottul önző! Mindkettő elfogadta, hogy elenged téged, úgyhogy szedd össze magad, és tedd te is ugyanezt!

– Nem tarthatsz távol tőlük!

– Te is tudod, hogy igen. Bármelyik ajtón kopogtatsz, nem nyílik ki. Senki a közeledbe sem fog menni. Mostantól kezdve te… te nem létezel többé. Soha nem is léteztél.

Eddig ismeretlen düh száguld végig rajtam, és fröcsögve vetem oda a szavakat.

– Rohadj meg, te tahó, szájba baszott, kamu pöcsfej, aki Robin Hoodot játszik! – Visszahúzom a karomat, ő pedig elengedi. – Takarodj innen!

Hátralép, hatalmas kezét a nadrágzsebébe süllyeszti. Szeme lángol, hangja jeges.

– Pontosan ezért nem akarom, hogy a közelünkbe gyere.

Felemelem egyik kezem.

– Ugyan már, fegyverként használod fel, hogy menstruálni szoktam, csak hogy kiradírozz a törzsből? Te meg a hősies kis csapatod elvileg jó cselekedeteket visztek véghez, nem? Hálásnak kéne lennünk a faszfejekből álló bandádnak? – Hangosan kifújom a levegőt. – Nos, hadd köszönjem meg neked minden puncis ragadozó nevében! – hajolok meg eltúlzott mozdulattal. – Nagyon szépen köszönöm, de ismétlem, itt nem én vagyok az ellenség!

Felszegem az államat.

– Azért bíztak meg bennem, mert tudták, hogy képes vagyok megbirkózni az információval, és erre különösen ügyeltek. Azért bíztak bennem, mert szeretem őket, és tudták, hogy emiatt vigyázni fogok rájuk. Felőlem legyinthetsz rá, de ez olyan erő, ami biztosítja a hűségemet, és segít abban, hogy kerül, amibe kerül, megvédjem őket – ahogy ők is megvédenek engem. És téged is.

Vallomásom hallatán arcán felvillan a felismerés. De ugyanolyan gyorsan el is tűnik.

– Sosem lett volna szabad belevonni téged ebbe az egészbe.

– De most már belevontak, úgyhogy hadd játsszam el a szerepemet!

– Letelt a két perc. – Megfordul, hogy elinduljon az erdő felé, én pedig megszólalok, mert érzem, hogy semmilyen ravaszkodással nem fogom tudni újra felhívni magamra a figyelmét.

– Én tényleg szeretem őket. Lehet, hogy elcseszték, de én azért mentem ebbe bele, mert ők ragaszkodnak hozzád és az ügyedhez, és mindenhez, amiért együtt kiálltok. Nem számítottak arra, hogy viszonozni fogják a szerelmemet, csupán ki akartak használni engem, de képtelenek voltak becsapni, ez az oka annak, hogy most itt állok, és azért küzdök, hogy segíthessek nekik. Még most is dühös vagyok, de értem. Megértették velem. És talán ennek az egésznek semmi köze nincs hozzám, de most már csak hozzám van köze. Kérlek… engedd… hogy… segítsek!

Kitörlöm szememből a gyengeséget, és bámulok rá. Csodálatos és kegyetlen, de a mai napon egyáltalán nem rá számítottam. Azt vártam, hogy találkozom aranyló napommal vagy hűvös, sötét felhőmmel, és elviselhetetlen számomra a gondolat, hogy talán sosem látom őket. Könyörgök, pedig nem lenne szabad. Össze kéne csomagolnom, és elutaznom, el kéne búcsúznom az egész várostól. Rohadjon meg apám, aki mindent magának köszönhet! Semmilyen kapcsolat nincs köztünk, és biztosan létezik biztonságosabb módja annak, hogy gondoskodjak anyámról. De ekkor megjelenik előttem Sean és Dominic, és az ismeretlen gondolata teljesen megbénít. Képtelen vagyok rávenni magam, hogy annyiban hagyjam a dolgot. Egyelőre képtelen vagyok rá.

– Én hiszek ebben, mindenben hiszek, amit csináltok, amiért kiálltok. Hadd lépjek be a körbe!

Ez a teljes igazság, de félek, hogy túl későn mondtam ki.

Nekem háttal állva kiveszi a bikinifelsőmet a zsebéből, kibontja, és leejti a földre.

– Majd átgondolom.

MÁSODIK FEJEZET

Az őszi, hűvös levegő első fuvallata igazolja A Francia döntését. És válaszom a hallgatás. Mindig is nemleges lesz a válasz.

Alig néhány hét telt el az ellenséges idegennel történt szembeszállásom óta, de a csípős levegő hozza el számomra a véglegesség érzését. Nincs több csillagfényes éjszaka Dommal, nincs több hosszú kirándulás Seannal. Szerelmem, vonzalmam, hűségem és odaadásom többé semmit nem jelent.

A nyár vége mindennek a végét jelzi, ami az itt töltött idő alatt fontos volt számomra. Alig három hónapja vagyok itt, de érzem magamon a változást, a változást a lelkemben. Nagyon távol kerültem attól a kíváncsi lánytól, aki megérkezett ide.

Amilyen gyorsan változnak körülöttünk a levelek, ahogy felveszik a barna, a cinóbervörös és az aranysárga árnyalatait, az én valóságom is ugyanolyan gyorsan változik. És jelen állapotomban képtelen vagyok értékelni a szépséget, csak az üzenetet látom.

A nyár nem végtelen.

Mindennek vége.

A héten elkezdtem az egyetemet, és belevetettem magamat a tanulmányaimba. Most, hogy Sean kilépett a vállalattól, a gyári műszakjaim fárasztóbbak – miután kiment aznap az irodából, azonnal felmondott.

Egyszer engedtem a kíváncsiságomnak, végigmentem a nagy, füves területen Roman hátsó udvarán, és kiléptem a fákkal körülvett tisztásra, ahol mélységes csönd fogadott. A piknikpadok eltűntek, a természet gyorsan átvette az uralmat az emberkéz alkotta terület fölött. Olyan, mintha sosem történt volna meg. A fák sustorgásától és az új növényzettől eltekintve életnek semmi nyoma sincs.

Nyári barnaságom megfakult, és tudom, hogy fogytam, sovány lettem, a szívem pedig összefonnyadt. Csupán az előző hónapok emlékeiből táplálkozik – és akkor a mosolyom nem kényszeredett volt.

Álmaim néha megkönnyebbülést hoznak. Hosszan sétálok egy ködös felhőben, ahol tüzes pillantások, viharok és vad csókok kísérnek. Amikor felébredek, úgy érzem, gyászolok, sajog, fáj mindenem.

Melinda meglepő módon sokat segített végtelen hosszan mesélt a közös műszakok idején Triple Fallsról, és gondosan kerülte a beszélgetést azokról, akikről legszívesebben hallottam volna.

Nem mintha tudna róluk.

Sean azt mondta, helyrehozza a dolgokat, egy napon majd megteszi.

Egy napon.

Ezt a ködös megfogalmazást annyiféleképpen lehet értelmezni… úgy érzem, minden egyes nap egy börtön.

Minél több nap múlik el, annál inkább rádöbbenek, hogy ez nem ígéret vagy garancia volt, hanem remény.

Minden szívfájdalmamnak az az oka, hogy két kísértet pusztán elvégzi a feladatát, és visszajön, hogy kísértsen. Eleget tettem Sean kérésének. Sosem autózom el a műhely mellett, nem próbálok egyiküknek sem üzenni. Semmi értelme. Meghozták a döntésüket, egyértelművé tették, hogy kinek tartoznak számadással. Az együtt töltött időnk nem volt elég fontos. Én nem voltam elég fontos, hogy bármit is változtassanak a tervükön.

Legalábbis a hallgatásból erre következtetek.

Legjobb barátnőm, Christy miatt vagyok még épelméjű, hosszan beszélgetünk FaceTime-on a jövőről. A terveinkről és arról, hogy egy év múlva ott folytatjuk, ahol abbahagytuk. Ez némi vigaszt jelent. Eredetileg Triple Falls csupán egy megálló lett volna. Kiderült, hogy inkább ugródeszka lett, de most semmilyen biztos helyen nem tudok földet érni.

Minél hosszabb ideje tart a csend, annál több darabra hasad a szívem.

Kábultan élem a mindennapokat, teszem, amit tudok, de minden lépésem, az óra minden ketyegése úgy nehezedik rám, mint egy szikla a szökőárban. Minden reggel lerázom magamról az álmaimat, elhatározom, hogy vigyázok a szívemre, mintha még nem tört volna darabokra. De minél több levél hull le a fákról, annál több darab gyűlik össze a szívemből, és csak holtan csörög a mellkasomban.

Ostoba voltam, ha azt hittem, hogy tudom, milyen a fájdalom talán tudtam is, de mostanáig soha nem éreztem, hogy a lényem egy részét is elvesztettem.

Csak átutazó vagyok a saját életemben, az emlékeimért élek, az álmaimért, lubickolok a végtelen fájdalomban, abban a sajgásban, hogy mennyire hiányoznak, és közel állok ahhoz, hogy ismét teljesen megfeledkezzek magamról. Úgy jöttem vissza, hogy eltökéltem, elhagyom a rossz szokásaimat, de arra nem számítottam, hogy megbocsátok nekik. Nem hittem, hogy ebben az időnek is nagy szerepe lesz, az idő miatt fogom elengedni őket.

Egy napon.

Ma kényszerítem magamat, hogy felkeljek az ágyból, kábán felöltözzek, és elhatározom, hogy néhány órán keresztül nem figyelek arra, ami a fejemben zajlik. Megérkezem a belvárosba, alig találok parkolót, majd csatlakozom a Triple Falls-i helyiekhez és turistákhoz, akik várakozásteljes mosollyal szállnak ki autóikból. Melinda állandóan az almafesztiválról beszél, amikor befordulok a sarkon, és végignézek a téren, majdnem felnevetek.

Ami elém tárul, az legjobb esetben is ócska vidéki búcsúnak nevezhető. Kisvárosi eszem-iszom, ahol az utcai árusok a helyi éttermek kínálatából adnak kóstolót, a művészek pedig kis sátrakban teszik közszemlére portékájukat. Fényévekre van bármelyik nagyváros hasonló eseményétől, de ahogy belépek, eldöntöm, ennek is megvan a maga bája. És persze alma mindenütt, helyben termesztett és betakarított alma. Gyorsan odapillantok annak az almáskertnek a zászlajára, ahol Seannal piknikeztünk éjszakánként, és ez gyorsan lehűti lelkesedésemet. Minél mélyebben elvegyülök a tömegben, annál inkább megbánom, hogy eljöttem, egyre vonzóbbnak tűnik a gondolat, hogy visszamenjek a kocsimhoz. Feltolulnak az emlékek, ahogy a kérges almafák sorai között Sean csodálattal adózott a testemnek, és ez eszembe juttatja, hogy már nem az a lány vagyok, aki ideérkezett talán már sosem leszek az. Ahelyett, hogy gyorsan hazamennék, végignézek a fesztiválsátrakkal párhuzamosan húzódó boltsoron. Amikor egy ajtó kinyílik, és egy csapat srác tódul ki a tetoválószalonból, megtorpanok, valaki odaszól nekem.

– Én ismerlek téged.

Ahogy felnézek, ismerős arcot pillantok meg. Beletelik néhány másodpercbe, mire rájövök, honnan ismerem.

– RB, ugye? – Legalább tizenöt centivel magasabb nálam, és vidám, meleg, mézszínű szemével bámul rám.

– Igen – mondja. – Te pedig Dom csaja vagy.

– Én… – motyogom, próbálok valami épkézláb választ kitalálni, amikor pillantásom a fedetlen nyakán elhelyezkedő tetoválásra esik. Szárnyvég.

Kimeredt szemmel bámulom RB-t, aki szélesen elvigyorodik, és ahogy szája lenézően megrezzen, pillantása jóval hűvösebb lesz. Félrehúzza a kötést, és kilátszik alóla a frissen elkészült, fekete tollas rajz, mely kecsesen körülöleli a karját.

– Azt hiszem, jó, hogy nem mindannyian úgy gondolkodunk, mint te.

Döbbenten kutatok értelmes válasz után, már-már úgy érzem, belepusztulok a megaláztatásba. RB látta aznap este, hogy mennyire féltem, mennyire tehetetlen voltam, de nagyrészt annyit érzékelt, hogy előre feltételeztem róla bizonyos dolgokat.

– Fel a fejjel, csajszi, most már ne keseregj ezen!

Ezer kifogással tudnék előállni. Elmesélhetném, hogy a félelmem azon alapult, hogy ismeretlen környéken voltam, és Dom ölében váratlanul megjelent egy pisztoly, azon, hogy olyan kurtán-furcsán lezavarták azt a beszélgetést, de egyik indok sem elég jó. A legrosszabbat feltételeztem Dominicről és RB-ről is. És nem tévedhettem volna nagyobbat.

– Őszintén sajnálom! – RB mosollyal válaszol, ahogy büszkén megfeszíti a madár szárnyát.

– Azt hiszem, most már érted, mert tudod, hogy melletted állok. Emelem kalapomat a pasid előtt, hogy ezt már akkor látta bennem, amikor még kölykök voltunk.

Meg sem tudok szólalni, igyekszem nem lehajtani a fejemet. RB szemébe nézek abban a reményben, hogy látja az igazságot, azt, hogy szégyellem magam, és neki van igaza. Ismét úgy leckéztettek meg, hogy kínosan érzem magam, de megtanultam, hogy csak így lehet fejlődni. Sean az utóbbi hónapokban nagyon sok mindent megtanított nekem, de megmutatta a megaláztatásban rejlő szépséget is, és most csupán ezt érzem, amikor felnézek RB-re.

Mögöttünk megszólal az egyik haverja, karját ugyanolyan kötés takarja.

– RB, mennünk kéne, egy csomó dolgunk van még! Két új holló.

És én irigylem őket, mert tudom, hová tartanak, és én nem mehetek utánuk.

Odalépek a sráchoz, aki RB-hez szólt, és kezet nyújtok neki.

– Helló, Cecelia vagyok! – A kezemre pillant, elmosolyodik, majd megrázza.

– Terrance! – Örülök, hogy megismerhetlek. Gratulálok!

Elvigyorodik, szeméből szinte süt a büszkeség.

– Kösz. Te vagy Dom csaja?

– Igen. Vagyis voltam. – RB-re pillantok, kutatóan nézem, mert tudom, hogy bárhová is megy, találkozni fog azzal a két emberrel, akiket annyira szeretnék viszontlátni.

– Nem vagyok abban a helyzetben, hogy szívességet kérjek, d-de ha… ha látod őket, ha látod… Dominicet… – A fejemet ingatom, tudom, hogy az üzenetet nem úgy adnák át, ahogy én szeretném. Azóta nem beszéltem Dominickel, mióta megtudtam az igazságot a szülei haláláról és arról, hogy apámnak szerepe volt az ügy eltussolásában. – Felejtsd el! – RB félrehajtott fejjel, összevont szemöldökkel néz, világosbarna szemével arcomat pásztázza.

– Biztos vagy benne?

– Igen.

– Jól van, még talizunk! – szólal meg, kérdésében célzatosság rejlik, majd röviden, cinkosan egymásra mosolygunk.

– Remélem! Egy napon – mondom, és teljes szívemből szeretném, hogy eljöjjön az a nap. Az, amikor szabadon járhatok majd a testvériség tagjai között, mert ezt a kiváltságot magától értetődőnek tekintettem.

A fiúk elindulnak, én pedig lenyelem a torkomban gombóccá nőtt megbánást. Most megint minden világos lesz. Azt hittem, sok mindent tudok, és kiderült, hogy semmit. Sajog a mellkasom, pörög az agyam arrébb lépek egy babakocsi elől, és valaki véletlenül leönt egy doboz ciderrel. A pasas sűrű elnézések közepette próbál két totyogót maga után húzni, anyuci sehol nincs. Letörlöm a folyadékcseppeket a karomról.

– Semmi gond – nyugtatom meg az apát, és lelépek a járdáról a Main Streetre. A helyiek csapatokban grasszálnak végig a sátrak végtelen során. A legtöbb ember mosolyog, boldog tudatlanságban van azt illetően, hogy háború zajlik. Nem tudják, hogy a fák és az állami parkok mögött egy csapat férfi az ő nevükben küzd, hogy virágozzon a helyi gazdaság, hogy az orgazdák ne szipolyozzák ki őket.

Minél tovább gondolkodom az utóbbi néhány hónapon, annál világosabb lesz előttem, hogy mi történt. Egy részem azt kívánja, bár képes lennék behunyni a szemem, és kitörölni azt, amit tudok, de akkor kitörölném a kísérteteimet is, és még mindig nagyon szerelmes vagyok beléjük, jobban, mint valaha.

Annak ellenére is, hogy távollétük és hallgatásuk egyre növeli megvetésemet.

Mindennek, amit tesznek, oka van. Gyűlölhetem őket a megválaszolatlanul maradt kérdéseimért, amiatt, hogy arra kényszerítettek, kételkedjek bennük, vagy megbízhatok abban, amit elmondtak nekem, abban, amiért könyörögtek, hogy higgyem el azt, amit beismernek, és higgyek bennük – aztán eltűntek.

A napsütéses napokon Sean után vágyakozom, a mosolya, a karja, a farka és a közös nevetések után. Meleg, sós, nikotinízű csókjait gyászolom. Azt, ahogy végighúzta a nyelvét a bőrömön. Ahogy lassan rám kacsintott, mert tudta, mi jár a fejemben. Viharos napokon arra vágyom, hogy az én felhőm egészen beborítson, vágyom a csókok után, amiktől fellángolt bennem a tűz, vágyom sima és fürge nyelvére, arra a félmosolyra, ami belülről bevilágít. A lágytojásra és a feketekávéra.

Ezek a férfiak a szárnyaik alá vettek, jó példával jártak elöl, felébresztették szunnyadó szexualitásomat, és felejthetetlenek lettek számomra. Mégis hogy fogok tudni ezen túllépni?

Bármennyire is próbálkozom, képtelen vagyok visszaaludni.

Könnyek folynak végig az arcomon, teljesen összeomlom a zsúfolt utcán, miközben kényszerítem magamat, hogy próbáljak igazodni ahhoz a valósághoz, amibe ismét betaszítottak. Szipogok, mint egy idióta, átvágok a városháza előtt összegyűlt egyre nagyobb tömegen a bejáratot elálló pódiumon zenekar játszik. Nagyjából egy tucat párocska mutatja be tánctudását, szinkronban forognak végig az utcán – olyan, mintha egész évben ezt gyakorolták volna. A hozzám legközelebbi párt vizslatom, ahogy együtt mozognak, és úgy mosolyognak egymásra, mintha lenne egy közös titkuk. És ahogy figyelem néma összefonódásukat, csak irigységet érzek, mert ez a kapcsolat mind a két fiúval megvolt.

Nekem ez megvolt.

És most már örökre meg kell őriznem a titkaimat. Soha nem fogom tudni elmondani őket. De megőrzöm, mert senki sem értheti meg igazán fontosságukat, nem láthatja be igazságuk teljes valóját. Maga a történet olyan lenne, mint egy lehetetlen, perverz, szexuálisan provokatív tündérmese, aminek szomorú a vége – vagy ami még rosszabb, egyáltalán nincs vége.

Mikor ebbe a városba érkeztem, szerettem volna szögre akasztani szigorú erkölcseimet, lazítani a visszafogottságomon, gyarapodni a káosz közepén.

Megkaptam, amit kértem.

Hálásnak kellene lennem.

De nem vagyok az, ezért gyászolok.

És itt képtelen vagyok rá.

Egyik lábamat a másik elé teszem, átvágok a tömegen, hogy eltávolodjak az ünneplőktől, a mosolyoktól, a nevetésektől, az elégedett emberektől. Hiszen fogalmuk sincs, mennyire küzdök magammal, hogy ne kiabáljak rájuk, hogy a kurva életbe is, ébredjenek már fel!

De akkor én is sarlatán lennék. Fonák helyzet. Bárcsak tudnák, mi mindent tesznek ezek a férfiak kockára nap mint nap! Akkor talán hallgatnának rám. Talán beállnának közéjük, csatlakoznának az ügyhöz.

Vagy talán ők az intelligensek, akik tisztában vannak a zsarnoksággal, mégis szándékosan úgy döntenek, hogy nem foglalkoznak vele. Nem olyan régen még én is boldog tudatlanságban éltem.

A jó és a rossz csatája nem új keletű. Mi több, nap mint nap mindenhonnan ez ömlik. Azonban ezen a ponton, még akkor is, ha a hírforrás megbízhatatlan, gyakran úgy vetítik ki a történetet, hogy kénytelenek vagyunk elkülöníteni a tényeket. De azt fogadunk el belőle, amit akarunk, és ezek az emberek okosan döntöttek. Talán nem eltávolodni kellene, hanem beolvadni közéjük, belesimulni a tömegbe, azt játszani, hogy mit sem tudok arról, milyen elcseszett ez a világ, hogy kicsit könnyebben kapjak levegőt, és egy napon ismét gondtalanul mosolyoghassak. De ahogy telik az idő, egyre nyilvánvalóbbá válik számomra, hogy ez csupán vágyakozás, mert nem tudok visszatérni oda.

Az életemben felbukkanó férfiak arra kényszerítettek, hogy felnyissam a szemem, megmutatták, hogy miféle háborút indítottak. És tudom, hogy ha választanom kellene, sikoltva üvölteném a döntésemet: all in! Mindörökké all in! A tömeg szélén, egy sikátorban figyelmem a zenekarra terelődik. Az énekes üdvözli a közönséget, majd gerjedni kezd a mikrofon, a sivító hang után elnézést kér.

– És most, hogy mindenki ránk figyel – nevet föl, miután tisztán szól a mikrofon, majd jelez a dobosnak –, kezdjük el a bulit!

A zene megszólal, berobban a szólógitár és a basszus, vékony kardigánom ujjába törlöm szememet és orromat.

Érzelmileg kész roncs vagyok a kibaszott almafesztivál kellős közepén! Képtelen vagyok rá. Most még képtelen vagyok.

Az énekes valami vidám dalt kezd el teli tüdőből, én pedig megszokásból magamba szippantom a szöveget. Arról szól, hogy milyen érzés elveszettnek lenni, átélni a nehéz időket, és arra bátorít, hogy továbbra is mosolyogjunk. Önkéntelenül is gúnyosan felnevetek, ahogy újabb könnycsepp gördül le az arcomon, és letörlöm a ruhám ujjával.

Igen, kiszállok.

Egy napon.

Arra fordulok, ahol leparkoltam, de valaki elkapja a csípőmet. Hátrapillantok, és ebben a pillanatban körbevesz a cédrus és a nikotin illata. Döbbenten kifújom a levegőt, aztán hosszan beszívom, és belebújok a mellkasába. Forró lehelete a fülemet éri.

– Ez jó volt! – Megragadja az oldalam mellett bénán lógó csuklómat, és megfordít, szemtől szemben állok Seannal.

– Szia, Kutyi! – Könnyek gyűlnek a szemembe, tátott szájjal bámulok rá ahogy rám néz, elhomályosul a tekintete.

– Mégis mi a…

Mielőtt kérdezhetnék, Sean átfogja a derekamat, szabad kezét az enyémbe fűzi, és kivezet a tömegből.

– Mi a francot csinálsz? – suttogom. Sean térdét a térdem közé nyomja, és mélyen hátradönt egyszer, kétszer. Bénán, mereven állok a karjában, ahogy megszorítja összekulcsolt kezünket.

– Gyere, Kutyi! – könyörög Sean, amikor kezdenek felfigyelni ránk az emberek. Tökéletes ritmusban ringat, forgat, dönt meg, és sürget, hogy én is vegyem fel a ritmust. – Gyerünk, szivi! – bátorít, de mosolya kezd elhalványulni, amikor mozdulatlan maradok. – Adj életjelet!

Ettől megindulnak gyomromban a pillangók, Sean előre-hátra hintázik a sarkán, és szexin ringatja a testét. A következő lépésnél megadom magam, hagyom, hogy a zene magával ragadjon, engedem, hogy Sean hátradöntsön, és elkezdem ringatni a csípőmet. Sean bátorítón rám kacsint, majd gyorsan megfordul, a háta mögé húzza a kezemet, és könnyedén hajtja végre a mozdulatot. Körülöttünk a bámészkodók közül néhány biztatnak, én pedig elvörösödöm. De ez Sean, az ő szuper ereje, aki ezt a tökéletességig vitte. Úgyhogy az egyetlen dolgot teszem, azt amit tehetek. Átadom magam neki.

Táncolunk, miközben Sean énekel nekem. Tökéletes teste ring a ritmust megadó basszusra, és egyszer csak megszólal a harmonika. Végigtáncolunk a zsúfolt utcán, lábunk könnyedén mozog, ahogy szinkronban elhajolunk egymástól, majd ismét találkozik a testünk. Úgy mozgunk, mintha évek óta csinálnánk, nem csupán pár hónapja. Sean smaragdszemében büszkeség csillan, amikor észreveszi, hogy mennyire felvillanyozott. A dal közepén a zene hirtelen elhalkul, a táncosok is megállnak körülöttünk, és a kezek a levegőbe emelkednek, ahogy együtt üvöltik a dalszöveget, pillanatnyi csend áll be, majd ismét mindenki mozgásba lendül.

Még életemben nem hallottam ezt a számot, de tudom, hogy soha nem fogom elfelejteni – a szöveg a legmélyebben szólít meg. Elfogadom ezt az ajándékot. Itt, a Main Streeten ellopjuk az időt, ismét egymásba szeretünk, és csak… táncolunk. Együtt birtokoljuk ezt a lopott pillanatot, és nem törődünk a minket körülvevő, elbaszott világgal, sem a körülményekkel, sem pedig az esélyekkel, melyek összeesküdtek ellenünk. Erre a néhány röpke percre ebben az indián nyárban kicsit könnyebben lélegzem, és enyhül a sajgás.

Semmi nem számít most, csak én és az arany napom, a szerelem, amit iránta érzek. A fejemet rázom, ahogy Sean megtáncoltat merészen, dacosan, mintha provokálná az embereket, hogy zavarják csak meg ezt a pillanatot. Ekkor jövök rá, hogy nem fogom hagyni, senkinek nem fogom hagyni, hogy tönkretegye azt, ami köztünk van. Amikor a dal véget ér, körülöttünk a tömeg éljenzésben tör ki, és Sean odahajol hozzám, hogy arcomat a kezébe fogja. Kicsit vár, egy lélegzetnyire van tőlem, majd olyan őszinte csókban egyesül az ajkunk, hogy az eddig érzett fájdalomból kínszenvedés lesz.

Ösztönösen tudom, hogy ez nem az egy napon.

– Mennem kell! – mormolja a fülembe, kezével hátrasimítja a hajamat, és szeme megértésért könyörög.

– Ne, kérlek…

– Muszáj. Sajnálom! – Megrázom a fejem, lefelé bámulok, és potyognak a könnyeim. Sean felemeli az államat, és kutatón néz a szemembe, pillantásában kétségbeesés tükröződik. – Kérlek, Kutyi, egyél! – húzza végig hüvelykujját az államon. – Táncolj, énekelj, nevess!

– Ne menj el! – Sean komoran gyengéd csókot lehel a számra, belőlem pedig kitör a zokogás, mert túlságosan hamar hagy itt. – Sean, várj…

Elenged, én pedig a tenyerembe temetem arcomat, és amint nem érzem Sean kezének melegségét, kiáltás szakad ki belőlem.

Zokogva a fejemet rázom, arcom a kezembe temetem, képtelen vagyok elviselni a mellkasomat szaggató, iszonyatos fájdalmat. A könnyek végigfolynak a tenyeremen, miközben a tömeg őrjöng körülöttem, és minden lépést érzek, amivel Sean egyre távolodik tőlem.

Nem engedhetem el! Lehetetlen!

Elhúzom a kezemet, próbálok rájönni, merrefelé ment, közben igyekszem átfurakodni az egyre növekvő tömegen. Nem akarom, hogy elhagyjon, nem akarom, hogy ez a tánc legyen az utolsó, mert nem tudok betelni vele. Amikor sehol nem találom, összeszorul a szívem. Megfordulok, minden irányba tekintgetek, de elnyel a színpad felé hömpölygő tömeg. Az iszonyú sokaságban kezdek pánikba esni.

– Sean! – sikoltom, és forgatom a fejem, míg végül megpillantok egy tüsi hajú, szőke fejet, és utánairamodom.

– Sean! – furakodom át egy családon, és majdnem felborítok egy kisfiút, akinek ragacsos a keze a kandírozott almától. Elkapom a gyereket, bocsánatot kérek, majd abba az irányba rohanok, amerre Sean ment. Körbefordulok, és megpillantok egy padot, felugrom rá, és a közeli járdákat és sikátorokat kémlelem.

– Nem, nem, nem!

Amikor sehol nem találom, elfog a pánik. A fülemet hegyezem, mindhiába nézegetek erre-arra, azonban egyszer csak meghallom egy autó motorjának összetéveszthetetlen hangját. Arrafelé indulok, végigrohanok egy sikátoron, majd befordulok a sarkon. Ekkor futok bele egy láthatatlan falba: egy ezüst tekintettel nézek farkasszemet. Dominic nekidől Sean Novájának, és karba tett kézzel szinte issza a látványomat. Sean észrevesz a kocsi túloldaláról. Még egyszer, utoljára megnéz magának a motorháztető fölött, majd beül a vezetőülésre. Pillantásom visszatér Dominicre, aki tetőtől talpig végigmér. Dobogó szívvel, tétován lépek egyet feléje, ő pedig elutasítóan hátrakapja a fejét.

– Kérlek! – suttogom, mert tudom, hogy képes olvasni az arcomra kiülő könyörgésből, miközben patakzanak a könnyeim. Ezüst szemében érzelmek jelennek meg, megnyílik a tekintete, és ujjai megrezzennek a teste mellett. Tudom, hogy el akarja tüntetni köztünk a távolságot, meg akarja szüntetni a minket elválasztó könnyeket.

– Kérlek! – könyörgök, mert már nem bírom tovább ezt a fájdalmat. – Kérlek, Dom, kérlek, ne menj el! – kiáltom oda neki. Érzem elutasításában, hogy mennyire küzd magával, de lassan megrázza a fejét. Nem a testtartása, hanem a szeme árulja el. Tekintetében vágyakozást, megbánást látok, utálja mostani helyzetünket. És ez elég. Elégnek kell lennie.

Nem csupán elképzeltem, hogy fontos vagyok neki. Nem csupán elképzeltem az együtt töltött perceket. Senki nem kicsinyelheti le azt, ami köztünk volt. Senki. És nem hagyom, hogy bárki megpróbálja elvenni tőlem! De egyiküktől sem kapok semmiféle biztosítékot, ahogy ott állok vérző szívvel – és ez rémít meg a legjobban.

Dominic kinyitja maga mögött az ajtót, miközben Sean egyenesen előrebámul, vagy azért, hogy időt adjon nekünk, vagy mert képtelen tovább rám nézni. De ez nem jelent vigaszt számomra. Még egyszer végignézek Dominicen, hagyom, hogy lássa a könnyeimet, a szerelmemet. Két kezem a mellkasomra teszem, lehunyom a szemem, és eltátogom neki az igazat.

– Szeretlek! – Mikor kinyitom a szemem, látom Dominic nyers reakcióját vallomásomra. Egy lépést tesz felém, arcán bizonytalanság tükröződik, majd hirtelen magához tér, és beül Sean mellé a kocsiba. A következő pillanatban eltűnnek.

Ekkor döbbenek rá, hogy bármilyen küzdelemben is vettek részt azért, hogy a körön belül tartsanak engem, alulmaradtak.

És az „egy napon” talán sosem jön el.

HARMADIK FEJEZET

Az egyik Alkonyat-filmben van egy jelenet, amikor az összetört szívű Bella az ablak előtt ül, és nézi, ahogy elszáguldanak mellette az évszakok. Itt ülök az erkélyemen, végignéztem, ahogy a fák lehullajtják leveleiket és meghalnak, mielőtt új életre kelnének tavasszal, és rájöttem, hogy életem utolsó három évszakját nagyjából ugyanúgy éltem végig, ahogy Bella is, amikor elhagyta őt a szerelme.

A szerelem talán eljátszadozott velem tavaly nyáron, de amikor elkezdtek szállingózni az első hópelyhek, nekem csak nőtt és nőtt a gyűlöletem. A gyűlöletem egy névtelen férfi iránt, aki a boldogságom nagy részét elvitte azzal, hogy egyfajta száműzetésre kárhoztatott.

Most, amikor vágyom azokra, akik egykor elhagytak, vágyam helyébe gyűlölet lép a tűzszemű férfi iránt, aki arra utasított, hogy maradjak ott, ahol vagyok – a semmiben.

Eljött a karácsony, és én hazamentem. A téli szünetet anyával és Christyvel töltöttem, miközben dédelgettem összetört szívemet, csordultig telt szerelemmel, de nem volt kire rázúdítanom. És egyszer sem bántam meg egyetlen velük töltött pillanatot sem.

Hálás voltam.

Boldog voltam.

Jobban megismertem magam a velük átélt élmények után. Nem csupán egy nyár volt ez, hanem a felfedezések nyara. Azt hiszem, a legtöbb ember úgy éli az életét, hogy soha nem fedezi fel önmagát olyan mélységekben, mint ahogy én. Teljesen átformáltak a vággyal teli kalandozások, a szeretőimmel töltött éjszakák a zöldellő fák lombjai és a hunyorgó csillagok alatt.

Ahogy teltek a percek, az órák, a napok és a hónapok, nem tértem vissza az életbe. Csak csináltam mindent monoton.

Dédelgettem az emlékeimet, míg egy nap arra kényszerítettem magam, hogy ismét újra éljek. Az egyetem könnyen ment, és a munkám is egyszerűbb lett, egyre jobb kapcsolatot ápoltam Melindával és az esti műszak néhány tagjával. A testvériségből senki nem szólt hozzám – senki. Akár összefutottunk egy benzinkútnál vagy bárhol máshol a városban, láthatatlan voltam azok számára, akik magukon viselték a jelet. Nemcsak a fiúkat veszítettem el, hanem a barátaimat is, beleértve Laylát és mindenki mást, aki a testvériség tagja volt.

Az a rohadék állta a szavát. Teljesen egyedül voltam.

Minél több idő telik el, annál határozottabban látom, hogy jobb így nekem. Ha bármiről is beszélnék azokkal, akik Sean és Dominic köreibe tartoznak, az csak egy olyan jövő reményét keltené bennem, ami sosem válik valóra.

Tavasz végén az első két szemeszteremet majdnem kitűnő eredménnyel végeztem, és nemsokára elmúlik az év, amíg apámnak kell dolgoznom. A kiszabott idő háromnegyede lejárt, már csak néhány hónap van vissza.

Csupán egy nyár Triple Fallsban, és megszabadulok Roman Hornertől és vele a kötelezettségektől, anya pedig végre anyagilag független lesz.

Már közel a szabadság.

Roman az utolsó visszatérésünk óta egyszer sem jött ide Charlotte-ból, és nem is számítok erre. A heti egy e-mail-váltás neki elegendő. Ahogy azt gyanítottam, Roman sosem lakott itt. Ez a ház csupán sikerének szentélye, semmi más.

Nyár végén már nem kell többé azon aggódnom, hogy muszáj találkoznom Romannel. Ráadásul vagyonának egy szép része az enyém lesz, és végre elvághatjuk a minket összekötő szálakat.

Különös módon nem sietek távozni Triple Fallsból.

Megszerettem a várost és a helyieket. Már nem bánom a hétköznapok monotóniáját. De most, hogy a szemeszter véget ért, a szabadnapjaim megint üresek, és egyre nehezebb tartalommal megtölteni őket.

Pedig mostanáig olyan okosan csináltam.

Gyakran járok hegyet mászni. Sosem azokon az ösvényeken, amelyeken Sean vitt, ilyen értelemben már nem vagyok mazochista. De erősebb lettem, az izmaim már nem sajognak a sziklamászás vagy a hosszabb erdei kirándulások után. Az applikáció segítségével felfrissítettem franciatudásomat, mert eltökéltem, hogy majdani zsíros bankszámlám segítségével a nyarakat külföldön fogom tölteni. És most, hogy már napközben sincs olyan hideg, elkezdtem újra napozni, úszni és olvasni Roman udvarában.

Kitaláltam egy új életritmust, időnként eljárok sörözni a munkatársaimmal, és részt vettem néhány ünnepségen is Melinda családjában. Igazi barátja szeretnék lenni, úgy, ahogy ő is nekem.

De a mai este új nehézséget gördít elém. Mivel nyolc hónapja tart a hallgatás mindkét oldalról, úgy döntöttem, elmegyek randizni.

A forró zuhany után csillogó pirosra festem a számat, és eszembe jut Sean, aki végighúzta rajta az ujját, miközben szoptam a farkát. Elhessegetem Sean hangjának emlékét, kéjes nyögdécselését, hosszú sóhaját, ahogy elélvezett.

– Ma este randid van, Cecelia. Randid.

Lehunyom a szemem, eszembe jutnak a legutolsó randi képei.

Dominic halvány mosolya fut át az agyamon, élénken emlékszem, hogy a Camaro első ülésén végighúztam meztelen lábujjamat izmos bőrén.

Haragosan felkapok egy zsebkendőt, és letörlöm a kontúrceruzával felvitt vonalat.

– Randi, Cecelia! Koncentrálj a randidra! Wesley-nek hívják. Udvarias, és művelt, és dögös.

Nem úgy dögös, mint Sean. Nem úgy, mint Dominic. És iszonyatos gyűlöletem ellenére nem létezik férfi, aki olyan dögös, mint A Francia.

És rohadjon meg ezért!

Valahányszor eszembe jut ez az arrogáns seggfej, felforr a vérem. Talán sosem látjuk többé egymást, de még egyszer nem tűröm el, hogy ilyen hatalma legyen fölöttem. Magával vitte a boldogságomat, ítéletet hozott fölöttem, embertelen büntetést mért rám, majd távozott. Hónapokkal ezelőtt bármelyik tervét végrehajtottam volna, csak hogy a fiúk közelébe kerülhessek. De az idő nekem dolgozik. Meggyógyított. Megerősített, és növelte haragomat.

Puszta kézzel szakított el minket egymástól. Merészelje csak még egyszer keresztezni az utamat!

Azonban Sean és Dominic ezt hagyta – és ez számomra megbocsáthatatlan.

Visszatekintve a dédelgetett bosszú miatt vagyok ilyen realista. De a bosszú miatt haragtartó is vagyok és neheztelek – ezek mind segítenek a továbblépésben. Egy napon, amikor már nem lesz szükségem a dühre, megbocsátom nekik azt, ahogy megbántottak, megbocsátok magam miatt. De ez egyhamar nem fog bekövetkezni.

A fejemet ingatva koncentrálok a sminkelésre, több réteg spirált teszek fel. Egyáltalán nem vagyok jó állapotban ehhez, és ezt pontosan tudom. De szükségem van erre az utolsó lépésre. Vissza kell térnem a világba.

Már nem várok arra, hogy mi lesz „egy napon”. Jó lesz nekem a „majd egyszer” és a „majd egy másik”.

És talán az a „majd egy másik” Wesley lesz.

Telefonom üzenetet jelez a pipereasztalon. Beengedem Wesley-t, mert nem szeretném megadni a kapukódot. Ezt a leckét megtanultam.

Várakozásteljesen megyek lefelé a lépcsőn a frissen vásárolt, ejtett vállú, szűk ruhában, amit a kedvenc boltom tulajdonosa segített kiválasztani. Várom a találkozást, végigszántok a hajamon, ahogy a kilincs után nyúlok.

Szeretnék már újra nevetni úgy, hogy a végén nem szomorodom el az emlékektől. Úgy, hogy nem kell a múltba kapaszkodnom, miközben nem veszek részt a jelenben. Szeretnék újra egyfajta közelséget érezni, olyat, aminek semmi köze azokhoz a férfiakhoz, akik nem hajlandók kiszállni az álmaimból, akik még mindig birtokolják az életemet. Mi több, látni szeretném, hogy képes vagyok-e újra pillangókat érezni a gyomromban, valami jelet, életjelet, ami más, mint az a tudat, hogy a szívem kettéhasadt.

Elég nekem az, hogy erre még van esély.

– Kérlek! – suttogom annak, aki meghallgat. – Csak egy kis rebbenést, egy suttogást, valamit! – könyörgök, ahogy Wesley kocsija megáll, ő pedig kiszáll. Amikor barna szeme végigsiklik rajtam, és megvillan, majd megajándékoz tökéletes mosolyával, rádöbbenek, hogy számomra ennek a randinak itt és most vége van.

*

Semmi.

Semmit nem éreztem. Egyáltalán semmit. Sem vacsora alatt, sem most, amikor Wesley megfogja a kezemet, miközben visszakísér a kocsijáig. Egyetlen rebbenést, egyetlen pillanatnyi várakozást sem, amikor kinyitja az anyósülés felőli ajtót, és gyengéden félretolja a hajamat az arcomból, majd odahajol.

A mozdulat felingerel, és az utolsó pillanatban elfordítom a fejemet, képtelen vagyok elviselni őt. Ez nem Sean érintése, és nem Dominic ajka. Wesley leszegi az állát, és rám pillant.

– Megbántott valaki?

– Ne haragudj! Azt hittem, már készen állok.

– Semmi baj. Csak… úgy éreztem, valahogy nem voltál jelen vacsora közben, amíg beszéltem hozzád, képtelen voltam befogni a pofámat.

– Nem a te hibád – rezzenek össze, és arckifejezését látva tudom, hogy könyörületesebb lett volna ott helyben lepuffantani.

Még van benne annyi, hogy felnevessen.

– Aú! – Legszívesebben bemásznék a kocsija alá. Ehelyett Wesley segít beülni, és odahajol hozzám.

– Semmi baj, Cecelia! Én is voltam már ilyen helyzetben.

Bűntudatosan pillantok rá.

– Kifizetem a vacsora rám eső részét.

– Mondd: még hányszor szeretnél ma este megsérteni? És miféle seggfejekkel jártál eddig?

Felejthetetlen seggfejekkel, plusz egy szemétládával.

– Ha megkérnél, hogy taxival menjek haza, egyáltalán nem hibáztatnálak.

– Fájdalmasan őszinte vagy, de ez tetszik nekem – harap Wesley az ajkába, és belenéz az arcomba. – És fájdalmasan gyönyörű is. Hízelgő, hogy én vagyok az első kísérleted. És talán – vonja meg a vállát –, talán majd egyszer újra megpróbáljuk.

– Az jó lenne.

Mindketten tudjuk, hogy ez hazugság, de kicsit megkönnyebbülök, ahogy becsatolom a biztonsági övet, ő pedig megkerüli a kocsit. Amikor beül, mindketten hallgatunk, Wesley a rádiót babrálja. Örülök, amikor végre megszólal.

– Valami helyi srác volt?

– Nem. Egy seggfej, akivel még otthon, Georgiában jártam.

Egyre gördülékenyebben hazudok. De az igazat nem mondhatom meg.Wesley baráti öleléssel búcsúzik tőlem a bejárati ajtónál, és felajánlja, hogy ha készen állok rá, hívjam fel. Ahogy a kocsija távolodik, elátkozom hűséges szívemet, és becsapom az ajtót. Nagyon dühös vagyok magamra.

Csüggedten bandukolok fel a lépcsőn, és belépek a szobámba. Leveszem a szandálomat, előveszem a mobilt a táskámból, és írok egy üzenetet Christynek.

A Lépj tovább! projekt teljes kudarc.

Christy: Ne add fel, szivi! Bárki is lesz az, segít meggyógyulnod.

Még mindig nem állok készen.

Christy: Akkor nem állsz készen. Ne siettesd! Majd eljön az is.

Mit csinálsz ma este?

Christy: Netflixet nézek és lazulok.  Holnap elmesélem.

Hajrá, csajszi! De tényleg meséld el holnap!

Szeretlek. Jó éjt! X

Meg kell békélnem vele, végre elmentem egy randira, akár sikeres volt, akár nem. Ez kezdetnek jó.

Miután feltettem töltőre a telefont az éjjeliszekrényen, felhajtom a takarót, leülök az ágy szélére, és végighúzom talpamat a plüss-szőnyegen.

Két, hatalmas lángon égő párkapcsolat után nehéz megpróbálkozni a „normális” élettel. Annyi idő telt el, és még mindig hiányoznak a kaotikus éjszakák, a rejtélyek, a várakozás, a kapcsolódás – és a szex. Egek, a szex…

Elég időt adtam magamnak, hogy meggyászoljam. Ha a szívem követné az agyamat, akkor sokkal jobb helyzetben lennék. Végigsimítok érintetlen számon, és úgy döntök, csak reggel mosom le a sminket. A díszpárnákat ledobom az ágytakaróról, és ledőlök egy új könyvvel a kezemben. És akkor megpillantok a párnámon egy fémmedált, megmerevedek.

Tenyerembe veszem, a szememhez emelem, hitetlenkedve méricskélem a súlyát, és próbálom kitalálni, hogy mit jelent, majd felpattanok az ágyról. Ahogy végignézek a szobán, a szívem vadul ver a mellkasomban.

– Sean? Dominic?

Belépek a fürdőszobába. Üres.

Kimegyek az erkélyre. Üres.

Kétségbeesetten kutatom át a házat, de minden ajtót zárva találok.

Nem mintha ez megállíthatná őket, sosem állította meg. A bizonyíték itt fekszik a tenyeremben.

Reménykedve felteszem a nyakamba a láncot, és a hátsó ajtó felé rohanok. Felkapom a folyosón a gumicsizmát, felveszem, és előkapom a kis elemlámpát az esőköpeny zsebéből. Néhány másodperc múlva a gyenge fénysugár az udvart pásztázza.

– Sean? Dominic?

Semmi.

Elindulok az erdő felé, elmegyek a frissen vágott füves focipálya mellett nyakamban a felmelegedett fém ebben a katasztrófa sújtotta helyzetben az egyetlen reményt nyújtja. Mire elérem a fák közé vezető ösvényt, amely a tisztásra visz, már futok.

Az elém táruló látványtól eláll a lélegzetem. Több száz szentjánosbogár sárgászöld fénye ringatózik a magas fűben. A bokrokból lebegnek a sűrű ágak felé, és úgy csillognak, akár égen a smaragd, majd eltűnnek a kerek telihold fényében.

– Sean? – A tisztás minden zegét-zugát átkutatom, minden árnyékot bevilágítok a zseblámpámmal. – Dominic? – szólalok meg halkan, imádkozva, hogy valamelyikük – vagy mindkettő – itt várjon rám. – Itt vagyok! – jelentem be, és az élet nyomai után kutatok a sötét erdőben, a kezemben lévő zseblámpa nem sokat segít. – Itt vagyok! – mondom újra, és a nyakláncom kapcsát babrálom.

– Itt vagyok! – ismétlem meg hasztalan.

Senki más nincs itt, csak én.

Teljesen értetlenül többször is megfordulok, körbenézek, szinte már szédülök, kutatok, keresek, imádkozom, hogy bármi élet nyomát lássam, de hasztalan.

Pár perccel ezelőtt még reménykedtem, de mindent elfújt a szél, amely megremegteti mögöttem a magas, fénylő fenyőfákat. De nem merülök bele a fájdalomba. Ehelyett tenyeremet a mellkasomra teszem, és figyelem a fejem fölött és a csizmámnál zajló fényszimfóniát, melódiája hangtalan, de rabul ejt. Teljesen megbűvöl a hold és a fények játéka, hüvelyk- és mutatóujjam közé veszem a hollószárny-motívumú medált.

Egyikük vagy mind a ketten kijelentették, hogy az övék vagyok.

Valaki a párnámra tette ezt a láncot.

Még egyszer hangosan kiáltom a nevüket.

– Sean? Dominic?

A levegő szinte megáll körülöttem, ahogy megérzem a jelenlétét, erőszakos ez a jelenlét. Amikor néhány méterről megszólal a francia akcentusú, mély hang, kiegyenesedem.

– Sajnálom, ha csalódást okoztam.

NEGYEDIK FEJEZET

Bal oldalról, a sűrűn álló fák közül bukkan elő. Hátrálni kezdek, felkattintom a zseblámpát, és megvilágítom a fényével.

– Mit akarsz?

– Akarni? Tőled semmit – mondja megvetéstől csöpögő hangon, ahogy teljes valójában elém lép.

A zseblámpával most tisztán látom az arcát, sima bőrén egyetlen apró borosta sem éktelenkedik, orra erős, állkapcsa szögletes. Kár, hogy gyűlölöm, máskülönben értékelném maszkja szépségét. Lekapcsolom a lámpát, azt kívánom, bárcsak nyelnék el alakját az árnyak, de még a sötétben is férfias szépségében tündököl a ragyogó hold alatt és a minket körülvevő, tündérekhez hasonló bogarak között. Majdnem olyan ruhában van, mint a múltkor, leszámítva a zakót és a keskeny, fekete nyakkendőt. Végtelenül idegennek tűnik ebben az ingben, nadrágban és fényes cipőjében.

– Mit keresel itt ilyen öltözékben?

– Ezt én is megkérdezhetném tőled.

Még mindig randihoz vagyok öltözve, leszámítva a pöttyös gumicsizmát, smink van rajtam, a hajamat pedig gondosan állítottam be. Ugyanúgy túlöltöztem az éjszakai sétához, ahogy ő is.

– Én itt lakom.

– Nem, nem itt laksz.

– Ez pusztán nézőpont kérdése. És ez már nem a te vadászterületed.

– Ott vadászom, ahol csak akarok, baszki! – Szeméből ugyanaz a lángoló kegyetlenség sugárzik, amire tavalyi találkozásunkból is emlékszem. Hangjából ugyanúgy leereszkedés és harag csendül ki. És bármennyire is könnyű lenne faképnél hagyni, szeretném a tudomására hozni, hogy döntöttem vele kapcsolatban, ugyanúgy, ahogy ő .

– Undorító vagy! Undorító, ami árad belőled! – emelem föl a tenyeremet, és legyezni kezdem magam. – Mintha jogod lenne így viselkedni, úgy bánni velem, ahogy csak akarsz!

– Ez olyan „cselekedj mással úgy, ahogy akarsz! ” duma lesz? Mert garantálhatom, hogy a puszta létezéseddel kicsesztél velem!

– Nevetséges vagy, meg sem érdemled, hogy leálljak veled beszélgetni!

– Elfelejted, hogy kivel beszélsz.

– Nyugodtan gyűrd vissza a farkadat a gatyádba, seggfej! Ez nem pisilőverseny!

– Mocskos szád van.

– Te egy szemétláda vagy, egy rohadék, az én szám és a viselkedésem viszont civilizált emberre vall, nem pedig olyan öntelt szociopatára, akibe egy cseppnyi könyörület sem szorult!

Most már fölém magasodik, illata elönti minden érzékemet. Még Seannál és Dominicnél is magasabb néhány centivel. Olyan nagydarab, mintha csecsemőből egyenesen férfivá nőtt volna minden átmenet nélkül.

– Mocskos szád van, kicsi lány. És ha meg sem érdemlem, hogy leállj velem beszélgetni, akkor miért vitázunk még mindig?

– Ja, bocs, tényleg. Dögölj meg! – lépek egyet oldalt, de ebben a pillanatban kinyújtja a kezét, és keményen elkapja a csuklómat. Küzdök ellene, de nem engem néz, hanem a nyakamban himbálódzó hollószárnyat.

– Ez meg mi?

Önkéntelenül is elmosolyodom.

– Szerintem pontosan tudod, hogy mi ez.

– Ki adta neked?

– Semmi közöd hozzá! Engedj el!

Magához ránt, én pedig elejtem a zseblámpát, megkarmolom a kezét, ami szorít, ő viszont szabad kezével a nyakláncom után kap. Amikor megértem, mit akar, teljesen bevadulok. Szabad tenyeremmel arcul csapom, keményen, forrón, és hátralépek, hogy még nagyobb lendületet vegyek a következő pofonhoz.

– Ne merészeld, bazmeg!

Nem jelentek számára veszélyt, mert ez a vadállat magához ránt, megráz, akár egy rongybabát, majd a földre lök, és lovaglóülésben rám telepszik.

– SZÁLLJ LE RÓLAM! – sikoltom teli tüdőből, küzdök ellene, végigszántom körmömmel az ingét, de képtelen vagyok alá nyúlni, hogy a bőrét elérjem. Könnyedén lefegyverez, mintha csak egy legyet hessegetne el, és a hűvös fűre szorítja a csuklómat.

Fölém magasodik, szeme elködösül a dühtől.

– Mondd meg most azonnal, hogy ki adta ezt neked!

Leköpöm, meg vagyok elégedve magammal, amikor a nyál az állán landol. Könnyedén egyik kezébe veszi két csuklómat, és a földre nyomja, majd letörli a nyálat az inge vállrészébe. Ekkor pillantom meg a fogát, és rádöbbenek, hogy a rohadék… mosolyog, úgy mosolyog, hogy attól felfordul a gyomrom.

– Kevesebbért is öltem már.

– Engem nem ijesztesz meg! Nem vagy más, csak egy nagydarab test és egy üres fej.

Sötét nevetésétől végigborzong a gerincem.

– Még nem is tudod, hogy nedves vagy.

Forró suttogásától riadalom vesz erőt rajtam.

– Talán megvárhattam volna, amíg magad döbbensz rá, lehúzod a bugyidat, és nyafogsz miatta egy sort.

– Rohadj meg!

Közelebb hajol, a fűszeres citrus és a nyers bőr illata betölti az orromat.

– Magányos vagy, Cecelia?

– Szállj le rólam! – viaskodom vele, minden erőmet latba vetem, de hiába.

– Vége a játéknak. Kitől kaptad a nyakláncot?

– Akkor se mondanám el, ha tudnám.

Basszus! Basszus! Basszus! – Nem tudod – torzul bosszantó vigyorba telt szája. – Ez zseniális! Nem tudod, melyikük adta.

Közel hajol hozzám, hangját ismét fenyegető ígéret borzolja.

– Majd én teszek róla, hogy soha ne tudd meg!

Megragadja a nyakláncot, én pedig minden maradék erőmmel ellenállok.

– Ne, ne! Kérlek, ne! – könyörgök, és belekarmolok a kezébe, a fém a nyakam bőrébe váj, majd megadja magát és elpattan. Dühösen, élesen felkiáltok a veszteség láttán. Könnyek szöknek a szemembe, ahogy ez az ember egyetlen mozdulattal derékba tör.

– Miért? Miért? Az az enyém volt! Szeret engem!

– Ki… ki szeret téged, Cecelia?

– Ez az enyém, ez védelmez! Ez az ígéretem!

– Kitől kell téged megvédeni?

Tőled.

De nem merem kimondani. Nem számít, hogy megadom-e neki a lehetőséget, hogy megfélemlítsen, vagy nem, ez az ember senkitől nem kér engedélyt.

– Ezek a te törvényeid! Nem szabad kikezdeni velük! Engem választott!

– Szánalmas vagy – enged el az elszakadt nyaklánccal együtt, majd lepillant rám. – Azt hiszed, egy ilyen csecsebecse meg tud védeni? Semmit nem jelent.

– Nekem igenis jelent valamit!

– Te csak egy szerelmes kislány vagy!

– Húszéves nő vagyok, te seggfej! – Annak ellenére, hogy remeg a lábam, kiegyenesedem, hogy szembeszálljak vele. – És hozzá tartozom.

– Azért, mert ő azt mondja? Neked nincs semmibe beleszólásod. Téged bemocskoltak. És nem, édesem, nem tartozol hozzá. Ő a fivérem.

– Fivéred? A faszt! Csak egy srác, akivel együtt építettetek bunkert, mielőtt elértétek a pubertáskort. Mennyi lehetsz… alulról súrolod a harmincat? És még mindig a mesebeli sárkányokat kaszabolod, és játszod a földesurat!

– Azt hiszel, amit akarsz, de láttad, mire vagyunk képesek!

– Kisstílű lopásra? Partikat tudtok rendezni? Az nem nagy ügy. – Blöffölök, de nem akarom, hogy tőlem hallja, pontosan mennyit tudok. – És én tudom, hogy kihez tartozom.

Lehajol, így szemmagasságban vagyunk.

– Biztos vagy benne?

– Szeretem.

– Mondd meg a nevét!

– Nem számít, hogy…

– Persze, persze, mind a kettőt szereted. Hallottam már ezt a dumát… ne fáradj vele! – Megfizetsz még azért, hogy ilyen fájdalmat okoztál nekem!

– Azt hiszed, mi? – néz körül az erdőben. – És mégis ki siet a segítségedre?

Érzem, hogy az igazság kardja mélyen belém vág. Igaza van. Egyikük sincs itt, hogy megmentsen ettől az őrült vadállattól. De alaposan kitanítottak, hogy miként védjem meg magam.

Mintha olvasna a gondolataimban, most halkabban szólal meg, de fenyegetése egyértelmű.

– Nyugodt lehetsz, ennél sokkal rosszabb dolgokat is megúsztam már. – A francia akcentustól – a nyílt ellenségesség mellett – még veszélyesebbnek tűnik a fenyegetés. De nem hátrálok meg, hagytam, hogy a gyűlöletem hónapokon át forrjon bennem, és készen állok, hogy kiengedjem.

– Miért vagy ilyen dühös? Talán megzavartalak, hogy kisállatokat ölj vagy kínozz meg? Péntek este van, és neked nincs jobb dolgod, mint szerelmes kislányokat kukkolni? Ki itt a szánalmas?

Összeszedem minden erőmet, kiegyenesedem, érzem, hogy a dühöm mindjárt robban.

– Nem vagy más, csak egy rettegő kisfiú, aki kontrollmániás lett, mert gyerekként nem kapott elég figyelmet!

Az egyik másodpercben még állok, a következőben pedig már hanyatt fekszem a füvön. A szívem hirtelen megszűnik dobogni, kiszorul a levegő a tüdőmből, mert lecsap a számra valami – valami, ami csókhoz hasonlít. Teljes súlyával rám nehezedik, megtámadja a számat, szétfeszíti az ajkamat a nyelvével. Mereven, tágra nyílt szemmel csap le rám, én pedig köpködök és fuldoklom. Uralkodik fölöttem, birtokolja a számat, és kitörli azt a csókot, amit utoljára Sean adott, és az előtte lévőt is, kitörli Dominic incselkedő nyelvének játékát. Én pedig harcolok, belekapaszkodom azokba a csókokba, minden erőmmel beléjük kapaszkodom, ahogy kisiklanak remegő ujjaim közül, és távolodni kezdenek tőlem. A veszteség és a düh újult erőt ad, elfordítom a fejemet, elutasítom őt, ami persze lehetetlen.

Nyelvének minden egyes csapásával belém hatol, teljes mértékben magáévá tesz, és a következő apró nyalással foglyul ejt. Egyszer csak vadul lobogó tűzben találom magam. A forróságtól szétnyílnak a falak, majd összeomlanak, füst gomolyog körülöttem, én pedig tehetetlenül fekszem alatta, és körülölelnek a lángok.

Belesüppedek a testi feledésbe, és elveszítem a harcot, hogy megpróbáljak ismét lélegzethez jutni. Továbbra is kínoz a nyelvével, folyamatosan uralma alatt tartja az ajkamat. Felnyögök, úgy csókol, hogy szinte felemészt, úgy érzem, ez maga a lángoló pokol… míg végül elhamvad.

Míg végül elhamvasztják.

És újjászületik egy vad csókkal.

Egy csókkal, mely újra életet lehel belém, olyan életet, ami az egyedüllét és az elhagyatottság hónapjai alatt semmivé foszlott. Ahogy fekszem alatta, érzem, hogy lassan, mélyről indul el bennem az éhség, áruló testem megmozdul, tagadhatatlanul intenzívebben kezd mozogni, és a vágy szétárad a végtagjaimon. Nyelvem találkozik az övével, vad táncot járnak, ugyanolyan kérlelhetetlenül, amilyen kérlelhetetlenül magamévá teszem az ellenséget a számmal, combom szétnyílik, ahogy erekcióját hozzányomja kiéhezett testemhez.

A düh és a vágy most már egészen más okból küzd bennem belékapaszkodom, karmolok, hogy közelebb húzzam magamhoz, körmömet a fejbőrébe vájom, és elfordítom az arcom, hogy még közelebb kerüljön hozzám.

Még mindig nehezen kapok levegőt, így az ő szájából lopok, nyelvünk csatázik, határozottan, erőszakosan belenyal a számba.

Csillapíthatatlan vágy tör rám, magával ragad az ellentétes irányú áramlás, én pedig hagyom, hogy belesüppedjek. A foglya vagyok, de újra lélegzethez jutok, szám ismét kiéhezetten táplálékát keresi, testem megduzzad, szinte hívogatja. Csípője köré fonom a lábamat, ő pedig farkát a puncim nyílásához illeszti. A köztünk lévő vékony anyag alig véd meg a közvetlen érintéstől. Hátamat ívbe feszítem, mindenütt lüktetek. Mellem súlyossá válik, mellbimbóm megmerevedik. Csiklóm lüktet, belekapaszkodom, ahogy lerohan, támad, érintése híján van a legcsekélyebb gyengédségnek is. De ez engem nem zavar, mert tudom, hogy bármiféle gyengédség a vesztemet jelentené.

A gondolattól elszörnyedek, elszakítom magam tőle, és tátott szájjal bámulok fel rá.

– H-hagyd abba! – dadogom, megrémít, hogy mennyire vágyom rá. Nem foglalkozik a tiltakozásommal, miközben próbálom felvenni a harcot ezzel a pusztító vággyal. Eltolja hadonászó kezemet, lehajtja a fejét, a nyakamba harap, majd a vállamba, aztán az egész mellemet a szájába veszi, így alatta tiszta víz lesz a vékony pamut. Mellbimbóm megkeményedik, ahogy elhúzza a fejét, de csak annyi időre, hogy durván letolja az anyagot, lerántsa a melltartómat, hogy mellem hetykén előreálljon. Lehajol, és egyiket a szájába veszi, majd megérzem, ahogy éles fogával beleharap.

Egy lélegzetvétellel később felhúzza a szoknyámat, ujjai fájdalmasan a combomba vájnak, míg én az övével babrálok. Az övcsat kattanásától megmerevedem, és a következő másodpercben hirtelen elenged. Tátott szájjal hátrálok, visszaülök a fenekemre, ő pedig birtokló pillantásával kíséri minden mozdulatomat. Biztos vagyok benne, hogy az iménti tett okozta elborzadás az arcomra van írva. Lihegek, mellem meztelen, dühösen a fejemet ingatom, de ő könnyedén visszaránt maga alá a csizmámnál fogva. Lehajol, ismét megcsókol, nyelvének fémíze van, kutakodik, felfedezi mindazt, ahová soha nem lett volna szabad elérnie, az eddig érintetlen helyeket is. Amikor elhúzza a fejét, szembenézünk egymással, csak mindkettőnk szaggatott lihegése hallatszik.

– Tu n’y connais rien à la fidélité. – Semmit nem tudsz a hűségről.

Bár ezt most képtelen vagyok értelmezni, tudom, hogy bármilyen gonoszságot is mond, az sértő. Még mielőtt felpofoznám, elkapja a kezem, és beleharap a tenyerembe. Képtelen vagyok visszatartani a nyöszörgést, ahogy kőkemény erekcióját hozzám nyomja lucskos csiklómon érzem merev farkát, a gyönyör szélére sodródom. Csípője következő lökésétől majdnem elélvezek.

– Tu ne peux échapper à la vérité. Tu me veux.– Nem szökhetsz meg az igazság elől. Kívánsz engem.

Felhúz térdelő pozícióba, ő is feltérdel, majd megragadja a kezem, ujjaimat a nadrágja szélébe akasztja. Úgy lihegünk, mintha most futottuk volna le a maratont, haragosan pillantok rá, ő pedig kihívóan vonja fel sűrű szemöldökét.

– Te jössz! – Elrántom a kezem, ő pedig sötéten felnevet.

– Vajon a pasijaid mit éreznének, ha tudnák, hogy visszacsókoltál?

Igen. Visszacsókoltam, sőt, még többet is tettem. Sokkal többet.

Kívántam.

Nem okolhatom az alkoholt, nincs indokom.

A lelkem mélyén elfonnyadok és meghalok. Kívülről nézve ott térdelek, romjaimban, ő pedig levigyorog rám.

– Utálni fognak téged.

– Valóban? Mesélj már, Cecelia! Most hol vannak?

Becsatolja az övét, majd feláll, én pedig ott maradok, továbbra is előtte térdelek.

– Megbaszhattalak volna, és ezt te is tudod. Még azokhoz sem vagy képes hűséges maradni, akiket állítólag szeretsz. – Akcentusának idegen zöngése a szót valami ocsmánnyá változtatja, ami tökéletes ellentétben áll eredeti jelentésével. Majd pillantása a nyakláncra esik, mely szemmagasságban lefeg az ujjain, gonoszul játszik velem.

– Még mindig azt gondolod, hogy megérdemled azt a kinyilvánítást? Az ő odaadását?

Remeg az állam, ajkam fájdalmasan megduzzadt, miközben igyekszem felfogni, hogy mi is történt.

– Gyűlöllek!

– Magasról leszarom.

– Kérlek… – kapom el pillantásomat a nyakláncról, amit még mindig a kezében tart. Igyekszem rendbe hozni magam, megigazítom a ruhámat, próbálom összekaparni maradék büszkeségemet. – Kérlek, hagyj békén!

Képtelen vagyok a szemébe nézni. Tudja, hogy ő győzött. És nem vagyok benne biztos, elég erős lettem volna-e ahhoz, hogy erényemet bármelyik férfinak tartogassam, akinek odaígértem a szívemet, a szövetségemet. Majdnem egy éven át teljességgel az övék voltam. Dédelgettem az emlékeinket, hűséges maradtam anélkül, hogy bármiféle jelét kaptam volna annak, hogy viszonozzák odaadásomat – egészen a ma estéig. Ma este megláttam a nyakláncot. És néhány perc alatt mindent tönkretettem.

Tönkretettem, amikor megcsókoltam ezt az árnyékban osonó szörnyeteget, és hagytam, hogy táplálkozzon belőlem, a gyengeségemből.

Aktív részese voltam a történteknek.

Mi a fene ütött belém?!

Az vagyok, amivel vádol? Ostoba kislány, aki szerelmes két olyan férfiba, akivel tavaly nyáron elszórakozott? Tíz perccel ezelőtt azt mondtam volna, hogy ez lehetetlen, és egész lényemmel komolyan gondoltam volna.

Most?

Nem.

De nem, nem engedhetem, hogy ő győzzön! Csak játszik velem, én viszont nem hagyom, hogy valamiféle ostoba játék miatt szélnek eressze mindazt, amit érzek. Több eszem van annál. Jobban kitanítottak.

– Nagy kár, hogy a randid nem sikerült jól. Kénytelen leszel valaki mást keresni a játszadozásaidhoz, Cecelia.

Meg sem kérdezem tőle, kitől tudta meg, egyértelmű, hogy minden titkot ismer, beleértve az enyémet is. Az, hogy ilyen szinten betört a magánéletembe, ékes bizonyítéka annak, hogy egyáltalán nem bízik bennem.

Jó ideje megfigyel. Közelről. Ostoba vagyok, ha valaha mást képzeltem! Mindez egyértelműen jelzi azt is, hogy még mindig fenyegetésként tekint rám.

Gyorsan felállok, és odamegyek hozzá. Teljesen elborít a vágy, hogy küzdjek ellene, így hónapok óta most először engedem szabadjára magamban az ördögöt. Pillantásom az ágyékára esik.

– Még mindig áll a farkad.

Borostyánszínű szeme figyelmeztetőn megvillan.

– Az nem jelent semmit.

– Te is kívántál engem ugyanúgy. Még most is kívánsz. Ha olyan ostoba, buta kislány vagyok, miért szeretnéd annyira átvenni a fivéreid helyét az ágyamban?

– Meg akartam értetni veled valamit.

– Ezt mondd a farkadnak! – teszem mellkasára a kezemet, tenyerem végigsiklik izmos hasán. Meg sem rezzen, de nem is húzódik el. Kezembe veszem a farkát, érzem, milyen vastag, milyen kemény, és minden arcizmomnak megparancsolom, hogy ne reagáljanak. Ha olyan durván tett volna magáévá, ahogy megcsókolt, szétszakított volna.

Még keményebben megmarkolom, és hallom, hogy élesen beszívja a levegőt. Apró diadal ez, amit nem ünneplek meg.

– Mielőtt elmész – simítok végig a farkán határozottan, majd másik kezemmel a dereka mögé nyúlok –, legalább legyen benned annyi tisztesség, hogy elárulod az ellenségem nevét.

Nem válaszol, kibújik a szorításomból. A tenyeréből feldobja a láncot, majd zsebre vágja.

– Nem baj. Biztosan izgalmas lesz kiderítenem. – Összehúzza a szemét, a dominancia már kevésbé árad belőle.

– Adj bele mindent! – mondja gúnyosan, túlságosan is öntelt, azt hiszi, övé az adu ász.

Ekkor hátralépek, és a földre ejtem a bőrből készült tárgyat. Lepillant, én pedig élvezem meglepett arcát, amikor pillantása a fűben heverő tárcára esik. Elhúzódom, hogy ne érhessen hozzám, és felemelem a zseblámpámat a földről, ahová leejtettem, majd arcom elé emelem a személyi igazolványát.

– Még Jeremy tanította ezt a trükköt – vigyorgok, ahogy tanulmányozom az iratot. – Bűvöld el őket elöl, miközben hátul seggbe kúrod! Gyorsan tanulok, Ezekiel Tobias…

Ne! Ne! Ne! Ne!

– King – mondja, és ismét övé a diadal, ahogy kiveri kezemből a zseblámpát, majd visszaveszi a személyit. – Tobias King. Dominic fivére.

Az igazság tompa pengeként hatol belém.

– Az nem… Dominic biztosan…

– Megmondta volna? Nem, nem mondta volna meg. És most már te is cipeled ezt a keresztet. Úgyhogy a helyedben senkinek nem árulnám el ezt az információt.

– Nem tudok semmit.

– Sean elég sok mindent elmesélt neked.

Imádkozom Istenhez, hogy ne rezzenjek össze a szavaitól, és kihúzom magam.

– Nem tudom, hogy miről beszélsz.

– Ó, nem tudod? Ezért érdeklődtél apád biztonsága után az első beszélgetésünk során? Ha hazudsz nekem, azzal nem segítesz magadon. Szinte minden, amit Sean eddig elmondott neked, köztudomású ebben a városban.

Sean azt is mondta, hogy apám az első számú közellenség, ami elvezetett ahhoz az elmélethez, hogy valószínűleg apám miatt alapították meg a Holló-testvériséget.

Tekintsd egyfajta ígéretnek! Ígéret. Ígéret két kis árva és a barátaik között, hogy idővel majd bosszút állnak. Dominic azt mondta, hogy majdnem hatéves volt, amikor a szülei meghaltak. Tobias sem lehetett sokkal idősebb. Sean azt mondta, hogy türelmesek voltak, mert türelmesnek kellett lenniük. Először fel kellett nőniük, tanulniuk kellett, létre kellett hozniuk egy hadsereget.

– De te nem látszol… – A hajtól és a bőrszíntől eltekintve nincs köztük sok hasonlóság. Ott, ahol Dominic vonásai keskenyek, Tobiaséi kemények és szélesek. A francia kapcsolat miatt feltételeztem, hogy rokonok, de eszembe sem jutott, hogy testvérek lehetnek. Sean a gyárban bevallotta, hogy Dominic anyja elmenekült a volt férjétől.

– Féltestvérek vagytok.

Tobias visszateszi a személyit a tárcájába, és nem törődik a kérdésemmel.

– Igazam van, ugye? Közös az édesanyátok.

– Kurvára mindegy, Dominic a gyenge pontom. – Hangja gyilkos hidegséggel cseng, és amikor megszólal, egyértelmű benne a figyelmeztetés. – És a te gyenge pontod is, úgyhogy ha komolyan gondolod azt, amit mondtál, akkor egy szót sem szólsz senkinek.

Ha valaki bosszút esküdött ellenük, akkor Dominic segítségével tud eljutni Tobiashoz.

– Senki nem tudja? Ezt nehezen hiszem el. Te itt nőttél fel.

Elég idős ahhoz, már évekkel ezelőtt elhagyhatta Triple Fallst. És nem tartotta a kapcsolatot a többiekkel. Ha tartotta volna, előbb értesült volna a létezésemről.

– Nem voltál itt, az Államokban, de a közelben sem. Franciaországban jártál?

Továbbra is hallgat, amitől beigazolódik a gyanúm.

– Az a fotó nem téged ábrázolt, ugye? Hanem édesapádat. – A kormány által kiadott személyi igazolványban még csak nem is a saját fotóját használja? Vagy hamis? Ez olyan, mintha valami kémregényből szedték volna ki, ez nem a való élet.

– Tehát közös az édesanyátok? És te felvetted Dominic apjának a családnevét? Miért?

Újabb hallgatás. De ha az anyja Tobias apja miatt menekült el Franciaországból…

– Gondolom, apád még nálad is nagyobb szörnyeteg, mi?

– Vigyázz a szádra! – csattan fel. Nyilván érzékeny, nagyon érzékeny pontjára tapintottam.

– Tehát végig Franciaországban voltál? És mit csináltál? – szántok végig a hajamon. – Jézusom! Mikor kezdődött ez az egész?

– Ne akard tudni! – szólal meg Tobias félrehajtott fejjel. – Ez nem valami társasjáték játék fegyverekkel plusz életekkel és Monopoly-pénzzel. Elhagytuk az erődöt, és nagyon régen felégettük létezésének utolsó nyomát is, Cecelia.

Mindez teljesen érthető. Arctalan maradt egy arctalan és névtelen szervezeten belül, mert ő mozgatja a szálakat. Ebben biztos vagyok.

És ahhoz, hogy uralkodhasson, ha ő az igazi agytröszt, akkor biztosan létezik valamiféle rangsor. Ha így van, akkor Sean egyszerű baka, és Dominic egyszerre tudós és – viselkedése alapján – csatlós.

De Tobias az ördög, akivel csak akkor találkozol, ha valamit végérvényesen elrontottál.

Valami megváltozik a hangjában, komollyá válik. Látatlanban is elfogadom. Ez sokkal messzebbre nyúlik, mint bármi, amit valaha is elképzeltem.

És én nem akarok részese lenni. Már nem. Nélkülük nem.

Csupán a szívfájdalom miatt majdnem elveszítettem az eszemet.

– Nem fizethetek meg apám hibáiért. Elég nehéz így is a lányának lenni. De nagyon sajnálom, oké? Őszinte részvétem a szüleitek miatt. És azért, amilyen szerepet Roman játszott az egészben. Nem az én dolgom bocsánatot kérni, de az sem, hogy megfizessek érte. A háborúdat apámmal vívod.

Felsóhajtok, úgy érzem, minden végtagom zsibbadt a küzdelemtől.

– Én anyám miatt vagyok itt. Azért vagyok itt, hogy anyám semmiben ne szenvedjen majd hiányt, hogy tudjak gondoskodni róla. Anyám beteg. Sean ezt biztosan elmondta.