Samantha Sotto Yambao: Water Moon

Copyright © 2025 by Marina Samantha Sotto Yambao

Hungarian translation © Ódor Anna, 2025

A magyar fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Samantha Sotto Yambao: Water Moon

Del Rey, an imprint of Random House, a division of Penguin Random House LLC, New York, 2025

Fordította: Ódor Anna

ISBN: 978 963 598 470 1 (epub)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Védőborító design és illusztráció: Regina Flath és Haylee Morice

Origami: nickorigami.com

Táblaborító: Hea Lugu

A magyar borítót szerkesztette: Tót Barbara

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Bobály Icu

Korrektor: Friedrich Zoltán, Ligeti Szilvia

Tördelő: Tót Barbara

Műfaj: fantasy

A Holdtükör fikció. A nevek, szereplők, helyszínek és események vagy a szerző képzeletének szüleményei, vagy fiktív módon jelennek meg. Bármely hasonlóság valós eseménnyel, helyszínnel, személlyel – akár élő, akár holt – kizárólag a véletlen műve.

Mindenkinek, aki új kezdetre vágyik

ELSŐ FEJEZET

A majdnem és a mi lenne, ha... zálogháza

Az időnek nincsenek valódi korlátai, azokat csak az ember alkotja magának. Ezen a különösen hideg őszi napon Isikava Hana egy hajszálvékony bőrdarabból állított korlátot maga elé. A szemhéj erre a célra éppen megfelel. Amíg csukva tartja a szemét, az élete két felét még külön kezelheti: a huszonegy évet, amely aznap reggelig tartott, és azt, ami ezután lesz.

A fejére húzta a takarót, és úgy tett, mintha a másnap – a zálogház új tulajdonosaként az első – még nem vette volna kezdetét. Bár korábban felébredt, és az álmai kusza fonalából, amelyekre nem is emlékezett, egy órája kikeveredett. A feje nehezebbnek, a szája szárazabbnak érződött, mint általában, de úgy sejtette, nem az előző este elfogyasztott alkohol hatása, hanem az előtte álló eseményeké.

Néhány perc múlva az édesapja, Tosio bekopog majd az ajtaján, hogy megkezdjék a napot.

Hanában még élt egy cseppnyi remény, hogy az átgondolatlan szakémennyiség miatt, amellyel a nyugdíjba vonulását megünnepelték, az apja egy kicsivel tovább marad ágyban. Ez a remény – ha az ilyen csekélységet egyáltalán annak lehet nevezni – kisebb egy algás folyami kavicsnál, és éppolyan nehezen megfogható.

Az évek során, amíg a zálogházat Tosio üzemeltette, csupán kétszer fordult elő, hogy nem nyitottak ki időben. Ezeken a napokon egyáltalán nem is nyitottak ki. Hana és az apja nem beszéltek erről a két napról. Egyetlenegyszer sem.

Ha egy átlagos zálogházuk lett volna, ahol gyémánttal, ezüsttel és arannyal üzletelnek, akkor az Isikava család, amely már generációk óta vitte a boltot, megengedhette volna magának, hogy betegszabadságra menjen vagy ne dolgozzon hétvégén. Tosio azonban megtanította Hanának, hogyan becsüljön fel valami jóval értékesebbet.

A legjobb ügyfeleik akkor tértek be, amikor a nyár már véget ért, az esték pedig egyre hidegebbek lettek és hosszabbra nyúltak. A melankolikus hangulat jót tett az üzletnek. Még az sem jelentett hátrányt, hogy a bolt Tokió Aszakusza kerületének egyik csendes sikátorában helyezkedett el, és neve sem volt. Aki igényt tartott a szolgáltatásukra, mindig ráakadt. De ha valaki feltette volna a kérdést Hanának, hogyan nevezné el a zálogházat, rögtön rávágta volna a választ. Ikigai. Nincs is ennél találóbb név.

A lány alig múlt egyéves, amikor az üzlet sötét fapadlóján megtanult járni, és minden azóta megtett lépte afelé vezetett, hogy nyugdíjba vonuló apjától átvegye a boltot. Az özvegy férfi egyetlen örököse a lánya volt. A zálogház lett Hana életútja, az egyetlen életcélja. Az ikigaija, létezése értelme. Azonban az idő alatt, amíg ő kisgyermekként az apja lábánál játszott, majd később fiatal hölgyként vele dolgozott, egyetlen ügyfél sem tudakolta a hely nevét. Ennél jóval sürgetőbb kérdések cikáztak a fejükben, amikor Tosio üdvözlésképpen udvariasan meghajolt. Az első szinte kivétel nélkül arra vonatkozott, hol vannak, a második pedig arra, hogyan kerültek oda.

Senki sem számított arra, hogy egy zálogházban találja magát egy rámenétterem ajtaján belépve.

Bárki, aki kiállta a hosszú sort a régóta nagy népszerűségnek örvendő vendéglő előtt, megmondhatja, hogy a Taitó prefektúrában ott kapni a legjobb sóju ráment. Egyesek számára megkönnyítette a várakozást a gőzölgő csidzsirimen tészta, a sertéshús és a gazdag csontleves hívogató illata. Mások viszont emiatt kétszer olyan hosszúnak érezték a kígyózó sorban töltött időt. Mégis nagy levegőt vettek, mélyen beszívták az odakint is terjengő savanykás ígéretet, amíg rájuk nem került a sor, hogy belépjenek a zsúfolt étterembe, amely két évtizeddel korábban még modernnek számított. Az üres ülőhelyekre igyekvőket az ott megfordult híres vendégek képei üdvözölték a megsárgult falakon. Néhány éhes ember azonban az ajtón belépve nem az asztalokhoz jutott. Ők a zálogház gyéren megvilágított pultjánál találták magukat, ahol a kis rézcsengő köszöntötte őket.

Hana emlékeiben tisztán csengett ez a hang, miközben összegömbölyödött a takaró alatt. Arra biztatta, hogy keljen fel, és fogadja el az elkerülhetetlent. A fülére szorította a kezét, és vesztes csatát vívott az elméje ellen, amely kiugrani készült az ágyból. A gondolatai egy része már fel is öltözött, a zálogház kifogástalan fekete egyenruhájának utolsó gombját gombolta be éppen. Egy másik része a szobája alatt elterülő irodában termett, és azon tűnődött, hogyan tölti az édesapja az első nyugdíjas napját: a közelében lézeng majd, minden mozdulatát ellenőrizve.

Nem fog szólni, ha hibát lát. Nem szokott. A jobb szemöldökének enyhe rándulása is bőven elegendő. Tosio inkább a csendet választotta szavak helyett, az energiáját és a levegőjét az ügyfeleknek tartogatta. Hana tökéletesen megtanulta értelmezni minden halk lélegzetvételét, félmosolyát és pillantását. Emlékei szerint az apja csupán egyszer veszítette el az önuralmát, amikor ő tízéves korában, egy viharos délutánon elkevert egy zálogba vett órát. A férfi tekintete úgy elsötétült, hogy a kertjük felett kavargó felhők is elbújhattak volna mellette, megragadta a gyerek törékeny vállát, a füléhez hajolt, mire a lány szíve összeszorult. A hangja halk volt, akár a szellő, de a szavai Hanában hangosabban tomboltak, mint a tájfun.

Keresd meg!

Most rögtön.

El sem tudta képzelni, mi történt volna, ha nem találja meg az órát aznap délután a raktárban egy rakás könyv mögött. Azt mindenesetre határozottan nem akarta, hogy az apja még egyszer úgy szóljon hozzá.

Nehezen vette a levegőt, a gondolatait visszacsalogatta a jelenbe. A mellkasát láthatatlan teher nyomta. Azt várta, hogy a jövője nyomasztóbb lesz, legalábbis egy jóllakott macskánál nagyobb súlyra számított, ehelyett azonban a napok tornya, amely a mellkasára billent, könnyűnek érződött, akár egy puszta héjból álló hegy, szinte üresre vájva, elhasználva még azelőtt, hogy igazán elkezdődhetett volna. Az előtte álló napok történéseit percre pontosan előre látta. Végül is az egész addigi életét azzal töltötte, hogy figyelte, ahogy az apja leéli őket. Az apja élete immár az övé volt, és attól fogva soha nem lesz már semmi újdonság.

Az oldalára fordult. A párnája alól egy megsárgult fénykép széle kandikált ki. Előhúzta a fotót, és a takaró alatt hunyorogva szemlélte. A fiatal nő akár az ikertestvére is lehetett volna, tekintete rászegeződött.

– Jó reggelt, Okaa-szan – üdvözölte az édesanyját, akivel sosem találkozott, majd visszatette az egyetlen képét a rejtekhelyére.

Lerúgta magáról a takarót, és a szempilláján keresztül hunyorgott a világra. Egy ezüstös napsugár átjutott a pillákon. Szemét összeszorítva kelt ki az ágyból. Vakon is eligazodott a szobájában. Ez a helyiség és az alatta lévő zálogház jelentették számára az egész világot, amely ezen a napon még szűkösebbnek érződött.

És csendesnek.

Hana oldalra billentette a fejét, figyelt, hátha meghallja az ismerős pohár- és edénycsörömpölést lentről a konyhából. Az ajtón azonban csak a csend szűrődött be. Az ajkába harapott.

Biztosra vette, hogy egy olyan férfi, mint Tosio, nyugdíj ide vagy oda, nem változtat a szokásain. Bár apja fenntartott egy oltárt az otthonukban, amellyel a szellemeket dicsőítette, valójában a megszokást istenítette. A reggeli csésze gőzölgő zöld tea szentnek számított, bármennyi szaké vagy whisky kavargott még a gyomrában az előző estéről.

Hana az ajtóra tapasztotta a fülét. Csupán két oka lehetett a zálogházbeli csendnek, és egyik sem volt jó.

MÁSODIK FEJEZET

Isikava Tosio utolsó ügyfele

Egy nappal korábban

Az ősz korán érkezett, és amióta beköszöntött, a zálogház látogatóinak száma megkétszereződött.

Tosio áthelyezte a testsúlyát, hogy enyhítse a bal lábán lévő bütyök okozta kínt. A gyomra kétszer megkordult fekete öltönye alatt. Ügyet sem vetett rá, csak megigazította a nyakkendőjét. Nem ez volt első olyan napja, amikor nem jutott ideje ebédelni, de ez lesz az utolsó. Alig egy óra múlva bezárják az üzletet, ami után hivatalosan is nyugdíjba vonul, és soha többé nem kell végigdolgoznia az ebédszünetét. Arra számított, hogy erre a gondolatra elmosolyodik majd, de nem tudta rábírni a szája sarkát, hogy bármilyen kicsit is felfelé görbüljön. A rézcsengő csilingelt, jelezve az utolsó ügyfele érkezését.

– Iraszhajmaszé, üdvözlöm – hajolt meg jól begyakorolt mosollyal Tosio, a hangja lágy volt, mint a meleg szaké.

Hana kinézett a hátsó helyiségből, a havi elszámolást szorongatta a hóna alatt. Tosio intett neki, hogy menjen vissza, és a figyelmét az elegáns hölgynek szentelte, aki az imént lépett be az ajtón.

– Miben lehetek szolgálatára?

A hölgy meglepett tekintettel viszonozta Tosio mosolyát. Bár porcelánarca fiatalabbnak mutatta a férfinál, tarkóján lazán összefogott haja színe megegyezett a fehér édesvízi igazgyöngy nyakláncával.

– Elnézést kérek. Eltévedtem. Azt hittem, hogy a rámenétteremhez kígyózik a sor.

– Pontosan – felelte Tosio.

A nő körbenézett az üzletben.

– Ez lenne az étterem?

– Nem. Ez a zálogházam.

– Akkor az emeleten van az étterem?

– Nem – rázta a fejét Tosio.

A ráncok még jobban elmélyültek a hölgy szép homlokán.

– Biztosan elfáradt sorban állás közben. Leülne? – intett a férfi a sarokban álló alacsony asztal felé, amelyet selyem ülőpárnák vettek körül.

A nő felszegte az állát, és megérintette keskeny ajkát.

– Én… én esküdni mertem volna, hogy ez az étterem. Láttam az előttem álló férfit belépni az ajtón. Láttam az asztalokat, a székeket, és… – hajtotta le a fejét. – Elnézést kérek a zavarásért.

– Ugyan. Megkínálhatom valamivel? Egy kis teával?

– Köszönöm, de én…

– Kérem, ragaszkodom hozzá. Nem fáradság – lépett ki a pult mögül Tosio, és hátraszólt. – Hana! Hoznál egy kis teát? Vendégünk érkezett.

Hana becsukta a nyilvántartást, és felállt az asztaltól, amely korábban az anyjáé volt. Olyan jól ismerte a végszót, mint a nő elméjében cikázó gondolatot.

Tea. Az apjával folytatott beszélgetés e szakaszában minden ügyfél ugyanazon töprengett. Egyszerű gondolat volt, rövid és pihekönnyű, nem kellett attól tartaniuk, hogy megvágják magukat vele. Mind ittak már teát korábban, és tudták, milyen, amikor szétárad a szájukban, lesiklik a torkukon, és megmelengeti a lelküket. Egy csésze tea még soha senkinek nem ártott, és nem látnak rá okot, miért ne fogadnák el egy zálogházas kedves ajánlatát. Sőt, egyenesen udvariatlanság lenne nemet mondani, mivel eleve ők keveredtek tévedésből az üzletébe. Igyekeztek felidézni, hova is tartottak eredetileg, de csak a gyomrukban tátongó jeges ürességet érezték. Talán éppen a tea miatt állták ki a sort. Hana megtöltötte a kannát vízzel, és feltette a tűzhelyre.

– A tea jólesne – bólintott mosolyogva a nő.

– Csodás. Isikava Tosiónak hívnak – intett a párnák felé. – Kérem, foglaljon helyet.

– Köszönöm – a hölgy letelepedett; a párna árnyalata megfelelt a kinti idő szürkeségének. – Takeda Izumi vagyok.

– Köszönöm, hogy ellátogatott ma hozzánk, Takeda-szama. Biztosra veszem, ön is úgy találja majd, hogy ebben a zálogházban kifejezetten jó, már-már nagylelkű ajánlatot kaphat.

– De nem azért jöttem, hogy… – morzsolgatta nyaklánca egyik gyöngyét a hüvelykujja és a mutatóujja között Izumi, a szemöldökét összevonva, mintha a fejében fiókokban keresgélné a folytatást.

Hana egy fekete lakkozott tálcán odavitte a teát.

– Hana, ő itt Takeda-szama – mondta Tosio.

A lány meghajolt.

– Üdvözlöm a zálogházunkban. Váljék egészségére a tea – mondta, majd az asztalra tette a tálcát.

Izumi Tosióhoz fordult, amikor távozott.

– Bájos a leánya, Isikava-szan.

– Köszönöm. Hasonlít az… – harapta el következő szavát egy merev mosollyal Tosio.

Tekintetét az italra szegezte, amit a kis agyagcsészékbe töltött. A csészék színe a legnyugodtabb tengeré, de a mázat különböző méretű repedések hálózták be. Ha nem javították volna meg őket kincugi technikával, szét is estek volna. Az aranypor és a lakk kitöltötte a repedéseket, villámként szelte át a csészéket.

– Pompásak – jegyezte meg Izumi, megcsodálva őket.

– Köszönöm. Haragudtam magamra, amiért megbotlottam és elejtettem őket, de már én is belátom, hogy ezúttal hálás lehetek az ügyetlenségemért – adta át a nőnek a teát Tosio. – A törött dolgoknak megvan a maguk egyedi szépsége, nem gondolja?

Izumi tökéletesen manikűrözött ujjával végigsimított a csésze finom aranyragasztásán.

– Egyesek jobban viselik a sérülést, mint mások – mondta olyan lágyan, mintha attól tartana, hogy a hangjával összeroppantja a csészét.

– Mindenféle törött dologban megtalálom a szépséget. Székekben, épületekben, emberekben.

– Emberekben? – nézett fel a teájáról a nő.

– Kiváltképp az emberekben. Lenyűgöző módon törnek meg. Minden horpadás, karcolás és repedés mögött történet rejlik. A láthatatlan hegek mögött bújnak meg a legmélyebb és legérdekesebb sebek.

Izumi egyik nagy gyémántgyűrűjét csavargatta az ujján, a bőre is megfeszült.

– Ez igazán egyedi látásmód, Isikava-szan.

– Ó, ez nem egyszerűen látásmód. Ezért tartom fenn az üzletet. Ez egy másfajta zálogház, Takeda-szama. Nem csecsebecsékkel kereskedünk. A gyémántgyűrűk és gyöngy nyakláncok itt semmit sem érnek.

Hana a hátsó helyiségből figyelte az édesapja és Izumi szavait. Már számtalanszor végighallgatta ugyanezt a tea mellett folytatott beszélgetést.

Nem számított, hányszor ismételte a mondatokat, az édesapja mindig őszintének hangzott. Jobbára igazat szólt, akármilyen nehezen hihető is volt. Bár amit az ügyfelek tudomására hozott, Hana szerint egyáltalán nem eget rengető felfedezés, mégis mindig beletelt pár percbe, hogy a meglepetéstől felszaladt szemöldöküket visszarendezzék. Érthető is. A rámenétterem ajtaján kívül a felfelé felfelé vezetett, a lefelé pedig lefelé, a zálogházban viszont ilyesmi nem létezett. Az édesapja különleges képessége, ahogyan azt Takeda Izumi is hamarosan megtapasztalhatja, az volt, hogy mire a vendég megissza a teáját, meggyőzi őt, engedje el, amiben egész életében hitt, és hagyja, hogy az elméje ragadja meg azt, amit kézzel nem tud.

A lány visszamasírozott az asztalához, és elvett egy könyvet a rakás tetejéről. A szamárfüles, puha táblás kötet gerincét alig tartotta össze valami. Egy Ito Daiszuke nevű ügyfél hagyta náluk aznap reggel. Hana összevetette a tárgyat a nyilvántartással, és kipipálta, amikor megbizonyosodott róla, hogy minden rendben. Ez volt a kedvence az aznapi tárgyak közül.

Elővette az édesanyja régi aranykeretes szemüvegét az asztalfiókból. Feltette, és megigazgatta az orrnyergén; a lencsén keresztül annak láthatta a könyvet, ami valójában volt: döntésnek, amely megváltoztatta Daiszuke életét.

A valódi alakja sokkal szebb volt egyszerű könyvnél. A lapokat fénycsóvából készült tollakra cserélte, ragyogó énekesmadárrá változott. Hana ujján ült, kék és aranyszínben játszott.

Régebben a madár vidáman dalolt Daiszukében, amíg egy krimin dolgozott öt éven át, a kisbolt pénztárában teljesített műszakja után. Amikor két éve félbehagyta és törölte a befejezetlen kéziratot, a madár megfakult, elnémult és megfeketedett, akár a szén. A beleit marcangolta, amikor eszébe jutottak a Haradzsuku-gyilkosságok, amelyeket már sohasem fog megoldani. De most, hogy Daiszuke zálogba adta a döntését, felszabadult. Időnként jeges ürességet érez majd az elhatározás helyén, de ez elmúlik. Nem fog emlékezni sem a döntésére, sem a zálogházra, sem arra a férfira, aki rávette, hogy váljon meg a kopottas krimitől. A lelki nyugalomért, biztosította Tosio, nem nagy ár, hogy sosem tudja meg, mi történik a 254. oldal után.

Hana levette a szemüveget, és helyet csinált Daiszuke könyvének a polcon néhány lakáskulcs és egy kettétépett repülőjegy között. Este, amikor bezárják az üzletet, az édesapja összeszedi ezeket a tárgyakat, és elteszi őket a széfbe, a többi aznapi szerzeménnyel együtt.

Takeda Izumi pislogott, igyekezett értelmezni a két törött teáscsésze felett elhangzott szavakat.

– Ennek semmi értelme. Hogyan adhatná valaki zálogba a döntéseit?

– Az „értelem” relatív – felelte Tosio. – Vannak dolgok, amelyek az ön világában értelmesnek számítanak, de az enyémben nevetségesek. Sohasem fogom megérteni, mire jó a televízió és a telefon.

– Hogy érti azt, hogy az „ön világában”?

– Ön az ajtón túli világból jött. A leányom és én a mögötte rejlőből származunk. Valahányszor valaki az ön oldaláról betéved a zálogházunkba, annak jó oka van. Az ügyfeleink döntéseket hoztak, amelyekről kiderült, túl keserves velük együtt élni. Ezeket a döntéseket vásároljuk fel tőlük, hogy aztán megkönnyebbülten térhessenek vissza a világukba. Elégedetten.

– Ez valami tréfa?

– Ilyesmivel nem tréfálkoznék. Itt fontos munkát végzünk.

Izumi felkapta a táskáját.

– Nem tudom, miféle játékot űz, de kicsit sem szórakoztató.

– Ez nem játék, és nem célja a szórakoztatás. Nem kényszeríthetem maradásra, de tudom, hogy senki sem vetődik véletlenül a zálogházba. Ha nem lenne szüksége a szolgálatainkra, akkor az odakint sorban álló többi vendéghez hasonlóan egy rámenétterembe lépett volna, miután kinyitotta az ajtót.

Izumi a vállára vette a táskáját, és felszegte az állát.

– Még ha igaz is lenne, amit elmondott, márpedig nem az, akkor sem lenne szükségem a szolgálataira. Semmit sem bánok.

– Elnézését kérem, ha megsértettem, Takeda-szama – hajtott fejet Tosio. – De már nagyon régóta végzem ezt a munkát. Meg tudom állapítani, hogy egy ember mikor boldog és mikor nem, bárhogyan öltözik, bármilyen szélesen mosolyog. A boldogság a legcsekélyebb mértékben sem attól függ, hogy mije van, hanem attól, hogy mije nincs.

Izumi megszorította a táskáját.

– Semmit sem tud rólam.

– Lehet. De amit tudok, azt a kollektív tapasztalatnak köszönhetem, amit a családom generációk alatt összegyűjtött a zálogház üzemeltetése során. Minden ügyfél, aki belépett az ajtón, váltig állította, hogy azért került az üzletünkbe, mert eltévedt. És igazuk is volt. Ahhoz, hogy megtaláljon valamit, amiről nem is tudja, hogy keresi, gyakran le kell térni az útról.

– Pontosan tudom, mit kerestem ma. Ráment.

– Számos remek rámenétterem van a városban. Miért éppen ezt a helyet kereste?

– Fiatalabb koromban a környéken éltem. Mindig itt ettem.

– Biztosra veszem, hogy azóta kóstolt már jobb ráment.

– Igen, hogyne, de…

– És azt is, hogy egy önhöz hasonló hölgy előkelőbb létesítményt is megengedhetne magának.

Izumi a gyöngyöt csavargatta a nyakában, a tekintetét a teára szegezte.

– De ez az étterem más, mint a többi, ugye? – kérdezte Tosio.

Izumi elfordult.

– Ne aggódjon, Takeda-szama. Nem akarom faggatni. Szükségtelen. Már tudom, miért döntött úgy, hogy ma ellátogat az étterembe.

Izumi vékony szemöldöke felszaladt a homlokán.

– Azt mondta, gyakran járt ide fiatalabb korában – fonta össze az ujjait az asztal fölött Tosio. – Az emberek azért térnek vissza, hogy újraéljék a kellemes emlékeiket, vagy eloszlassák a rosszakat, esetleg mindkét okból.

– Ha már azt hiszi, olyan jól ismer, és képtelen elfogadni, hogy csupán ráment akartam enni, semmi más cél nem vezérelt, elmondaná, kérem, hogy ön szerint mi okom lehetett rá?

– Azért jött az étterembe, hogy egy szellemmel vacsorázzon.

– Ennek… – csuklott el Izumi hangja – …semmi értelme.

– Akkor egy baráttal készült ebédelni?

– Nos… én… nem. Egyedül terveztem enni. Szeretek magamban idejönni. Szoktam is, minden ősszel legalább egyszer.

– De soha senki nem étkezik igazán egyedül, igaz? – kérdezte Tosio. – A gondolatainkkal költjük el az ételt. Ők biztosítanak nekünk társaságot, akár meghívtuk őket, akár nem, és kiváltképp hangosak, amikor csak ők az asztaltársaságunk. Olyasmiről fecsegnek, amit hangosan nem mondhatunk ki. Arra tippelnék, az ön gondolatai előszeretettel emlegetik azt az időszakot, amikor még nem ez a nő volt, és még szívesen osztotta meg asztalát a rámenétteremben.

– Hagyja abba!

– A gondolataival vitázik, és bizonygatja, hogy tévednek, de ők addig mondják, amíg az étel ki nem hűl. Ettől azonban még visszajár, mert egy tál hideg rámen még mindig finomabb, mint bármilyen meleg étel az otthonában.

– Elég! – lábadt könnybe Izumi szeme, a cseppek legördültek sápadt arcán. – Kérem, hagyja abba!

– Sajnálom. Kérdezett, én válaszoltam. Sok mindenről azt kívánom, bárcsak ne tudnám, de miután az egész életemet ebben az üzletben éltem le, úgy olvasok az ügyfeleim arcáról, mintha rá lenne írva a történetük.

Izumi megtörölte a szemét.

– Nem vagyok az ügyfele.

– Igaz is – fonta össze az ujjait Tosio. – Még nem tudom, hogy amit zálogba kíván adni, értékes-e.

– Elég legyen! Beleuntam a játszmájába – szöktek ismét könnyek a szemébe. – Ki maga?

– Csupán egy ember, aki egyedi szolgáltatást kínál azoknak, akik szükségét érzik, egy ember, aki egyedülálló szolgáltatást kínál azoknak, akik rászorulnak, egy ember, aki látja, hogy nem azért sír, mert szomorú, hanem azért, mert dühös. Azt kívánja, bár az lenne, de nem. Már azelőtt mérges volt, hogy belépett volna a zálogházba.

Izumi szúrós pillantást vetett rá, a nyaka piros lett.

– Természetesen dühös vagyok. Gyűlölöm, hogy mindenem megvan a boldogsághoz, mégis csak a benne terjedő repedéseket érzem, valahányszor mosolyt erőltetek magamra. Ezt akarta hallani? Azt akarja, hogy ezt adjam zálogba? Egy megtört mosolyt, amelyet arannyal foltoztak meg, mint a teáscsészéit? Mert ha átveszi, máris adom.

– Tehát elhiszi, amit a zálogházról meséltem?

– Bizonyítsa. Győzzön meg!

– Rendben. Mutassa meg a döntését, és megmondom, mennyit ér.

– Mutassam meg? Hogyan? Egy döntés nem olyasvalami, amit a zsebemben vagy a kézitáskámban magamnál hordozhatnék.

– Élete minden egyes döntését magával hordozza, Takeda-szama. Ez a döntés semmiben sem különbözik a többitől – felelte Tosio. – És azt hiszem, már tudja is, hol keresse.

HARMADIK FEJEZET

Buszos út

Egy zsebtükör. Egy aranytokos matt rúzs. Lakáskulcs. Takeda Izumi úgy tapasztalta, legalább három tárgyat félre kell söpörni a táskában, hogy megtalálja, amit keres.

Félretolta a kulcsait. A piros bőr pénztárca egy csomag illatmentes nedves törlőkendő mögött bújt meg. Elővette, ahogy minden alkalommal, amikor kedvenc édességét vásárolta a konbiniban, a házuk földszintjén. Nem bízott magában eléggé, így otthon nem tartott a nasiból, inkább várt, amíg összegyűlt elegendő apró. Fiatalabb korában nem kellett vigyáznia a vonalaira, de manapság már attól is felszaladt rá néhány kiló, ha a virágboltja felé menet egyetlen vágyakozó pillantást vetett az imagavaiakit árusító üzletre. Némely napokon azonban képtelen volt ellenállni a frissen sült töltött palacsinta illatának. Az édes vörösbabpüréset szerette a legjobban. Olyankor nem vacsorázott. Szerencsére a férje nem bánta, ha nem ült le mellé az asztalhoz. Néha még örült is neki.

Gyerekekkel persze más lett volna. Izumi úgy képzelte, mindig pontban ugyanabban az időben vacsoráznának együtt, a fiuk udvariasan válaszolna, ha megkérdeznék, hogy telt a napja. A lányuk, a csacsogósabb, halkan kacarászna a barátairól mesélve. A férje szótlanul enne, időnként bólogatna, amikor valamit érdekesnek talál. Izumi megpróbálta beszédesebbnek képzelni, de harmincévnyi házasság után a kép veszített élénkségéből. Nem bánta. Csak azoknak az embereknek kell jó képzelőerő, akiknek vannak még álmaik.

Amióta álmok nélkül élt, egyszerűbb lett. A rutinnal ügyesen pótolta azt, ami az életéből hiányzott. Ha elég jól tervezi meg az ember, már reggel magával ragadhatja, amint kinyitja a szemét, és vele tart estig, míg le nem hunyja, így nem hagy teret az álmodozásnak, a megsárgult kívánságoknak, a poros gondolatoknak. Izumi már szinte élvezte a kis virágbolt napirendjét, ami után hazament, hogy vacsorát készítsen Josinak, de útközben még megállt a konbiniban, mert a táskájából kifogyott az édesség.

Aznap egészen más okból vette elő a pénztárcát. Egy fura zálogház-tulajdonos megkérte, mutasson meg neki egy döntést, amelyet egy élettel korábban hozott, és valamely oknál fogva sosem bírt szavakba önteni, de tudta, hogy a tárcájában rejtőzik, az apró között hányódik.

Kihúzta a cipzárt, és gyors fejszámolást végzett. Az érmék között kotorászott, és kivett annyit, amennyiből kislány korában futotta volna buszjegyre, amikor még otthonról járt a rámenétterembe. Az asztalra tette.

Manapság már nem lenne elég az útra, de évekkel korábban édességre is maradt volna belőle. Akkoriban ugye nem kellett attól tartania, hogy meghízik. Dzsunicsiro – a férjével ellentétben – szerette őt, nem számított neki az alakja. Végül is Dzsunicsiro tehetett arról, hogy egyre szűkebbnek érezte a ruháit, amióta heti kétszer találkoztak a rámenétteremben, ahol a fiú dolgozott.

Ő már régen felmondott, de Izumi évek múlva is visszajárt, amikor a fák lombja pirosas aranyszínt öltött, és a rámen ínycsiklandó illata a hűs levegőbe veszett. Jó mélyen beszívta, és átmelegítette magát a könnyed mosolyok, fesztelen beszélgetések emlékével. A mai is egy ilyen őszi nap volt, de ezúttal a zálogházat találta a rámenétterem helyén.

– Szabad lesz? – mutatott Tosio az érmékre, amelyeket Izumi tett az asztalra kettejük közé. Felvette őket, érezte a súlyukat. – Nehezebbek, mint amilyennek látszanak. A legtöbb döntés ilyen. Közelebbről is meg kell őket vizsgálnom, hogy méltányos árat ajánlhassak.

Elővett egy régi szemüveget az ingzsebéből, és felvette. Szinte pontosan olyan volt, mint a néhai feleségéé, csak nem arany-, hanem ezüstkeretes. Úgy festett, akár egy bagoly.

– Nem érdekel, mennyit ad. Csak vegye át.

– Attól tartok, ez nem egészen így működik. Ha nem adok valamit cserébe, akkor mindig azon fog töprengeni, mit hagyott maga mögött. – Tosio alaposan megnézte az aprópénzt, majd lassan bólintott. – Értem – mondta ezúttal lágyabban, kedvesebben.

– Mit ért?

– Hogy miért nem szállt fel a buszra oly sok évvel ezelőtt, hogy találkozzon Dzsunicsiróval a rámenétteremben, ahogy megbeszélték.

– Nem… – sütötte le a szemét Izumi –, …nem volt választásom.

– És mégis, eljött – rendezte egyenes vonalba az érmeket az asztalon Tosio.

– Nos…

– Kérem, nem szükséges magyarázkodnia. Megvizsgáltam az érméket. Tudom, hogyan döntött, és miért.

– Biztosan borzalmas embernek tart.

– Olyan ügyfélnek tartom, akinek szüksége van a szolgáltatásunkra. Nyilvánvalóan belefáradt abba, hogy magával hordozza ezt a döntést.

– A férjem jó, hűséges ember. Olyan feleséget érdemel, aki nem a múltban él.

– Szereti őt?

Izumi a kezét bámulta.

– Ő szereti magát?

– A szeretet olyasmi, amiről azt tanítják az embereknek, hogy akarniuk kell. De valójában csak annyi kellene, hogy ne legyünk egyedül, amikor hazatérünk, és legyen valaki, aki búcsút int az ajtóból, amikor eljövünk.

– És ez is több, mint ami a legtöbb embernek megadatik – mosolyodott el Tosio, amitől öregebbnek és fáradtnak látszott. – Szerintem nagyon meg lesz elégedve a döntése értékével. Azonnal átvehetem öntől, és soha többé nem kívánja majd a ráment ősszel.

Hana egy kis fadobozt csavart selyembe, amely úgy nézett ki, mint maga a tavasz. Ő festette a virágokat az anyagra, igyekezett minden dobozt egyedivé tenni, bár mindegyikben ugyanaz volt. Az apja minden ügyfélnek ugyanazt adta a döntéseikért, értéktől függetlenül. Pontosan azonos mennyiségű zöld teát tett a dobozokba.

Kis korában az apja játékból teásdobozokat rejtett el mindenfelé a házban, és nyomokat hagyott, hogy Hana megtalálhassa őket. Rejtvényeket üres szakésüvegekben. Origamirókákba írt matekfeladatokat. Egy csorba vázát, amit máshová tett. Semmi sem kerülhette el a figyelmét. A kis kincskereső küldetés vidám elfoglaltságot jelentett, amíg az apja leltározott vagy ügyfelekkel foglalkozott. Azon kapta magát, hogy elfojt egy mosolyt, amikor a nyom balra vezette Hanát, pedig jobbra kellett volna mennie. Idővel egyre ügyesebben oldotta meg a rejtvényeket, amelyek első ránézésre gyakran nem is látszottak annak. Tosiót különös büszkeség töltötte el, ha az orra előtt rejthetett el valamit.

Hana így kapta az első leckéket arról, hogyan bánjon az ügyfelekkel. Az apja által készített nyomokhoz hasonlóan, egy kis gyakorlással és szemfülességgel könnyen megtalálta az igazságot, amelyet az ügyfél igyekezett palástolni, olyan nyilvánvaló volt, mint az arcvonásaik. A lány azonban sohasem leckeként gondolt a kincskeresésre. Szerette azt játszani, hogy a dobozok az elhunyt édesanyjától kapott ajándékok, minden nyom egy titkos kód, amely azt üzente, hogy szeretlek, hiányzol, még találkozunk.

Az egyik kedvenc csomagolóanyagát választotta Takeda Izumi számára. A nő nagyjából az édesanyjával lenne egyidős, ha ő még élne. A róla fennmaradt egyetlen kép alapján Izumi arcformája és keskeny ajka hasonlított. A szemük nem, de ez rendben is volt. Hana két csomót kötött a selyemre, egy lakkozott tálcára tette a csomagot, és az irodába ment, ahol Takeda Izumi várakozott.

Izumi megcsodálta a szövetre festett kertet. Elmosolyodott, pedig még fogalma sem volt, mit rejt.

– Kérem, nyissa ki – szólalt meg Tosio.

A nő kibontotta a selyemcsomót, az anyag a fadoboz köré omlott. Felnyitotta a tetejét. A friss, zöldes illat keveredett a kandírozott gyümölcs édes aromájával. Izumi még szélesebben elmosolyodott az illat és a sötétzöld levelek láttán. Gyokuro tea. Nincs ennél jobb minőség, nagy gonddal termesztik árnyas ültetvényeken. A lefőzése is legalább akkora figyelmet igényel, és Izumi alig várta, hogy végigmenjen az aprólékos folyamaton. Időbe telik előcsalogatni az ízét, de ez megéri a luxust, hogy az ember beleveszhet.

– Remélem, elnyerte a tetszését – mondta Tosio. – Mindig ezt adjuk a zálogtárgyakért üzletünkben.

– Mindig? Akkor miért kellett megvizsgálnia a döntésemet?

– Azért, hogy lássam, megéri-e a teát.

– Azt magamnak is megvehettem volna.

– Megtehette volna, és valószínűleg csodás íze lett volna, de az nem az a tea lett volna, amelyet most kínálok önnek. Nem az a tea lett volna, amelyet az életét kettétört döntésért cserébe ajánlok fel. Nem az a tea lenne, amelyet végre úgy élvezhet ki, hogy az elméje nem vándorol folyamatosan vissza a rámenétterembe, az ott várakozó férfihoz. Bár valamennyi kliensemet ezzel engedem útjára, amint belekortyolnak, már nem az a tea lesz.

– Ezt hogy érti?

– Nincs két ember, aki ugyanannak a döntésnek a béklyójából szabadulna. Mindenkinek más a szabadság íze. Önnek talán megnyugtató és meleg lesz, akár az az öröm, amikor bentről szemléli az esőt, amikor sehol sem lenne szívesebben. A következő ügyfelem számára talán olyan lesz az íze, mint a bátorságé, részegítő és sötéten édes.

Izumi lecsukta a fedelet.

– Elfogadja a cserét? – kérdezte Tosio.

– Már csak a fájdalom maradt meg nekem Dzsunicsiróból. Olyan régóta élek együtt ezzel, hogy talán már magamra sem ismernék nélküle.

– Akkor vegye úgy, hogy ez a lehetősége, hogy megtudja, milyen.

– De mi lesz, ha meggondolom magam? Mi lesz, ha vissza akarom kapni a döntésemet?

– Ez egy zálogház, nem bolt. Ha vissza akarja kapni a döntését, akkor csupán annyi a teendője, hogy visszavásárolja.

– Remek – lélegzett fel Izumi, a válla ellazult.

– Kamatostul.

– Miféle kamatot fizethetnék teára?

– Ezt majd megbeszéljük, ha meggondolta magát, de ha így lenne, maga lenne az első.

– Még senki sem jött vissza a döntéséért?

– Senki – mondta Tosio. – És amennyiben nem térnek vissza a döntésükért a hét végéig, akkor a zálogház tulajdonába kerül.

Izumi az alsó ajkát harapdálta.

– Ez nem túl hosszú idő.

– Mennyi idejébe telik eldönteni, hogy mosolyogjon, vagy sem? Nem kényszerítem a cserére, Takeda-szama. Ha kétségei támadtak, jogában áll magához venni a döntését, és visszamenni a rámenétterembe.

– Megtalálhatom önt újra?

– Nincs hatalmam afölött, ki léphet be a zálogház ajtaján.

– Tehát lehetséges, hogy ez az egyetlen esélyem magam mögött hagyni a döntést.

– Igen.

– Akkor elfogadom a teát.

– Biztos benne?

– Biztos? – nevetett fel szárazon. – Már nem is tudom, mit jelent ez a szó. Amióta kinyitottam az étterem ajtaját, és a zálogházban találtam magamat. Még abban sem vagyok biztos, hogy ebből az egészből bármi megtörtént, vagy egy furcsa álom volt. Egyedül azt tudom, hogy nem bírok magammal cipelni még valamit, amit megbántam. Ha valóban megtörtént ez velem, akkor nem véletlenül kerültem ide. Találkoznom kellett önnel, hogy nyélbe üthessem a cserét.

– Akkor meg is vagyunk. A tea az öné. Fogyassza egészséggel.

– Micsoda? Ennyi az egész?

– Igen, ennyi az egész. Nem bonyolítjuk túl. Nincs más teendője – szedte össze Izumi érméit az asztalról Tosio.

– Nem érzek változást.

– Az akkor áll be, ha visszatér a világába.

– Mi lesz, ha mégsem?

– Nem rádiót vagy órát vett, Takeda-szama. Egyszerű cserét csinált. Nincsenek mozgó alkatrészei, amelyek beragadhatnak vagy széteshetnek.

Izumi gondosan eltette a teásdobozt a táskájába.

– Köszönöm.

Tosio mosolyogva meghajolt.

A nő az ajtóhoz ment, kezét a kopott sárgaréz gombra tette. Lenyomta, és megrántotta az ajtót, mire az résnyire kinyílt. Megtorpant, és visszafordult a férfihoz.

– Isikava-szan!

– Igen?

– Annyira lefoglalt, hogy megszabaduljak a döntésemtől, el is felejtettem rákérdezni, miért tart rá igényt. Miért gyűjt döntéseket? Mégis mi haszna származik belőlük?

NEGYEDIK FEJEZET

Szaké és csend

Hana szájában mézízt hagyott a harmadik pohár szaké. Az átlagnál jobban bírta az italt, és ezt a készséget az apja teljes mértékben magának tulajdonította.

Ha az édesanyja még élt volna, vagy ha Tosiónak lettek volna barátai, akikkel eljárhat inni, az esti rutinjuk máshogyan alakult volna. Így viszont Tosio tökéletesen megelégedett azzal, hogy Hana csendben üldögél vele szemben, és társaságot biztosít neki, miközben addig itták a szakét, amíg el nem nehezült és le nem csukódott a szemhéjuk. Az estéik inkább csendes kortyolgatással teltek, mint beszélgetéssel, de a lány ezt igazságos cserének tartotta. A várakozástól hosszabbnak érződött az este, ő pedig hálás volt mindenért, ami távol tartotta a reggelt.

Az apjának azonban, nyugdíjba vonulása estéjén, még a leghosszabb szünet, a leglassabb korty sem tudta megnyújtani az órákat.

– Hana – kezdte, és letett egy becsomagolt dobozt az asztalra –, ez a tied.

– Az enyém? – bámulta a dobozt a lány. Felismerte a csomagolóanyagot, nemrég festette.

– Egy kis emlék, amellyel megünnepelhetjük az életed következő szakaszát.

– Köszönöm, Otou-szan. – Az apja gyakorlatias ember volt, ezért nem lepte meg, hogy egy doboz teát ajándékozott neki, amit egyébként az ügyfeleknek tartogatott. Az ajándék felidézte a gyermekkori kincskereséseket, ezért át is siklott a kevéssé kreatív megoldás fölött. Az apjának meg sem kellett szólalnia, anélkül is értette a szándékát. Könnybe lábadt szeme mindent elárult.

– Tudod, mit szoktam mondani az ügyfeleknek a teáról?

– Mindenki más ízűnek érzi.

– Ez a szabály rád is érvényes. Egész életedben ismerted a teát, de holnaptól, amikor az első csészényit kortyolgatod a zálogház tulajdonosaként, talán meglep majd, mennyi minden megváltozik, akkor is, ha a felszínen minden pontosan ugyanolyannak látszik. Mit gondolsz, készen állsz rá?

– A mai este nem rólam szól, Otou-szan. A nyugdíjba vonulásodat ünnepeljük.

– A vég és a kezdet időben egy helyet foglalnak el. A ma este pont olyan jelentőségteljes számodra, mint számomra. Talán még inkább. Tudom, hogy sok minden kavarog a fejedben.

Hana a kezébe vette a dobozt, a selyem hűvös redői között keresett vigasztalást.

– Téged… – nézett félre Hana. Meg akarta tartani magának ezt a gondolatot.

– Folytasd!

– Téged boldoggá tett?

– Micsoda?

– A zálogház.

– Értem – bólintott lassan Tosio, majd szakét töltött a poharába. – Holnaptól fogva a zálogház a te felelősséged lesz, és nem tudod, annyira kimerít-e majd, amilyen kimerültnek engem hiszel.

– Nem… nem… Otou-szan, nem így értettem – pirult el Hana. – Nem ezt mondtam.

– Mégis mióta kellenek szavak, hogy elmondjuk egymásnak, pontosan hogy érzünk? Nem hagynám rád a zálogházat, ha nem tanultad volna meg a leckét. A forgalom a felére csökkenne, ha nem hallanánk a hangosan ki nem mondott szavakat.

Megvan az adottságod, hogy olvass a kliensekben, Hana. Majdnem olyan ügyesen olvasol bennük, mint bennem. Az itteni munkám sohasem arról szólt, hogy boldog legyek. Mindketten tudjuk, mire való igazából a zálogház, milyen szolgáltatást is kínálunk valójában.

A lány a tükörképét bámulta az ablakban.

– Sosem irigyled őket, Otou-szan?

– Kiket?

– Az ügyfeleinket. Tudom, hogy nem lenne szabad, de néha én…

Tosio az asztalra csapta a poharát.

– Emlékeztesselek, mi történt anyáddal?

Hana lehajtotta a fejét, és nagyot nyelt.

– Ellopott egy döntést a széfből.

Tosio felemelte lánya állát, kényszerítve, hogy a szemébe nézzen.

– És?

– És az életével fizetett a bűnéért.

A férfi az asztalra tette a kezét, kifújta a levegőt, ami visszhangzott a mellkasában. Amikor ismét megszólalt, lágyabban ejtette a szavakat; az idegesebb ügyfelekkel beszélt így.

– Tudom, hogy nem erre az életre vágysz. Sosem vágytál rá. Ez a legkönyörtelenebb kötelesség, de egyben a legfontosabb is.

– Tudom, Otou-szan, tudom.

– Nem olyan férj voltam, amilyet az édesanyád megérdemelt volna. Mégis a lehető legjobban üzemeltettem a zálogházat, és téged is betanítottalak. Nem ismersz mást, én pedig nem adhatok mást. Anyádat a lehető legcsúnyábban hagytam cserben, de remélem, téged jobban kiképeztelek. Holnaptól a tied lesz a zálogház, vele együtt minden szabálya és a következmények is. Nem leszek ott mindig, hogy megvédjelek, Hana. Ígérd meg, hogy nem követed el édesanyád hibáját! Minden leckét elfeledhetsz, amit valaha tanítottam neked, de azt sosem szabad elfelejtened, hogy az egyetlen saját döntésünk: a halált választjuk, vagy…

– A sorsot – hajtotta le a fejét Hana. – Soha nem feledkezem meg róla.

Hana ágyba botorkált, kavargott a feje. Nem tudta eldönteni, a szaké vagy az apja szavai szédítették meg ennyire. Nehezére esett eldönteni, hogy inkább figyelmeztetés, vagy búcsú lehetett. Jobban ismerte az előbbit, mint a legtöbb ember. Az édesanyja szelleme ott élt az otthonuk minden szegletében, emlékeztette a lányt, hogy mi történik azokkal, akik megszegik a zálogház legfontosabb szabályát: felejtés.

Tosio ezt a szót tanította meg neki először, imaként ismételtette vele, amikor reggelente kinyitották az üzletet, esténként pedig bezárták. Amikor a zálogba adott döntések a széfbe kerültek, Hanának ki kellett szorítania őket az elméjéből. Akármilyen fényesek, szépségesek és káprázatosak voltak.

Az új tulajdonosok, akik nagy ritkán betértek begyűjteni az ügyfelek döntéseit, nem szívesen osztozkodtak a csodás tárgyakon. Hana szerint ez volt a valódi oka annak, hogy az édesapja egy könyvespolc mögé rejtette a széfet a zálogház hátsó helyiségében. A szárnyaló gondolatok a legravaszabb tolvajok, és nem hagyta, hogy Hana megfeledkezzen a következményről, ami azzal jár, ha olyan döntéseken agyal, amelyek sosem lehetnek az övéi. S míg a figyelmeztetés nem volt újdonság számára, búcsúzásban kevés tapasztalatot szerzett. Az apja olyan állandó volt, mint a hold, attól a csendes reggeltől eltekintve, amikor már nem volt az.

Nyolc hónap telt el azóta, hogy Hana rátalált: mozdulatlanul feküdt a lépcső alján, szívrohamot kapott. Ez a kép bevésődött a retinájába. Ezt látta legutoljára, mielőtt álomba szenderült, ez üdvözölte elsőként, amikor az álma véget ért. Tosio szíve sohasem gyógyult meg. Ahogyan Hanáé sem. A mellkasa összeszorult, amikor apját fáradtnak látta, vagy a férfi nehezen vette a levegőt. Így amikor csendre ébredt Tosio első nyugdíjas napján, a legrosszabbra számított. A szobájához sietett, még a papucsát sem vette fel.

Az ajtó résnyire nyitva állt.

– Otou-szan! – lesett be.

Csak az üres ágy nézett vele farkasszemet. A lány lesietett a lépcsőn, visszatartotta a lélegzetét.

A lépcsőház és a forduló üres volt. Hana kifújta a levegőt. Az apja, mondogatta magában, valószínűleg hozzá hasonlóan ideges, hogy aznap először ő felel a családi vállalkozásért, ezért korábban lement az üzletbe. Lassan haladt a lépcsőn, felidézte, ahogy Tosio átnézte a nyilvántartást, és felmérte a teakészletüket.

Ez sokkal kellemesebb magyarázatul szolgált az otthonuk némaságára, mint a másik lehetőség, amit nem tudott kiverni a fejéből. Nem emlékezhetett az édesanyja halálának csendes reggelére, de amikor elég idős lett ahhoz, hogy megértse, Tosio életében először és utoljára mesélt neki a kivégzésről.

Leért a lépcsőn, és beütötte a lábujját valami kicsi, kemény tárgyba. A fedél nélküli fa teásdoboz végigcsúszott a padlón, és beleütközött az apja felborult asztalába. A halvány napfény felfedte az előtte elterülő káoszt. Főkönyvek mindenfelé. Székek feldőlve. Összetört üvegpolcok. Hana hátratántorodott, és megbotlott a lépcsőben. Izzó fájdalom nyilallt a farcsontjába.

Elfojtotta a sikítást, és feltápászkodott. Ide-oda kapkodta a tekintetét a felforgatott zálogházban, aztán megállapodott a padlódeszkára vetülő fénycsóván, a szoba túlfelén, majd a nyitott bejárati ajtón.

ÖTÖDIK FEJEZET

A széf

A sötét keményfa ajtó túloldalán várakozók egyike sem tudhatta, mit is várnak el attól. Míg a legtöbb ajtó feladata elválasztani a kintet és a bentet, ennek egy éhes tömeget és egy zálogházat – amelyet a többség nem fog megpillantani – kellett elválasztania egymástól, ami jóval nagyobb felelősség.

Ez az ajtó Hana tudomása szerint a történelem során az egyetlen, amelyet egy egész világ védelmezésére készítettek. És most, hogy kinyílt, beengedte egy másik világ hajnalát a lány otthonába.

Hana odarohant, a felborogatott polcokkal és üvegszilánkokkal nem törődve. Becsapta az ajtót, és nekidőlt, a szíve zakatolt. A padlóra kucorodott, felhúzott térdét átkarolta.

Arany csillanásra lett figyelmes az ajtó mellett. Élesen vette a levegőt, és utánakapott. Tapintásról azonnal felismerte a tárgyat, súlya és formája elárulta.

Felvette az anyja régi szemüvegét, megnézte, megsérült-e. Csodával határos módon a zálogházban lévő legtörékenyebb tárgy sértetlenül keveredett el a bejárati ajtóig. Hana csak remélhette, hogy az apjáé is hasonló állapotban maradt.

Az egyetlen, ami még annál is rosszabb volt, hogy valaki betört és felforgatta a zálogházat, az volt, hogy elképzelte, mi történhetett, amikor Tosio rajtakapta a tettest. Kétségbeesetten igyekezett meggyőzni magát, hogy az édesapja bátran, de nem vakmerően viselkedett. Feltápászkodott, és beszaladt az egyetlen biztonságos helyre.

A cubo nivában a fák lombját fújdogálta a szél, amikor kilépett a zálogház hátsó ajtaján. A kis belső kert volt Hana kedvence az otthonukban, az éjszakai égbolt alatt gyakran nézegette, hogyan úszik a hold tükörképe a koi pontyos halastavukban.

Ám a hold még soká kel fel, és a lány nem a cubo nivába tartott, hanem a hátsó ajtónál álló könyvespolchoz. Végigsimított az oldalán, és megérintett egy csomót a fában. Megnyomta, és hátrébb lépett. A könyvespolc kinyílt, és felfedte a mögötte lévő tömör kőfalat. Hana felvette az édesanyja szemüvegét. Madárdal szűrődött át a falon tompán, hívogatta a lányt.

Ritkán járt a széfben. Az édesapja vállalta, hogy elhelyezi a szerzeményeiket. Ha veszélyben volt, gondolta a lány, itt keresett menedéket.

A széfet csak a szülei szemüvegén keresztül lehetett látni, és szükség szerint tágult vagy zsugorodott. Három ősszel korábban a zálogház méretének háromszorosára dagadt, egy alacsony forgalmú nyáron pedig még a szobájánál is kisebb lett. Idebent a zálogba adott döntések sorban, felcímkézett fakalitkákban lógtak, és ugyanazt a változatlan dallamot énekelték. Kislány korában a világ leggyönyörűbb dalának gondolta. Később rájött, hogy valójában a legszomorúbb. A tárgyak búcsúzóul énekelték a tulajdonosaiknak, akik hátrahagyták őket, és ahogy Hana Tosiót keresve belépett a széfbe, nem tudott szabadulni az érzéstől, hogy az apjáért is énekelnek.

A száznál is több madár fénye elárasztotta, az ének ritmusának megfelelően tompult és fényesedett. Hana fülelt. Végigrohant a kalitkák sorai között, az arcán árnyak cikáztak.

– Otou-szan!

A hangja elnyomta az eszeveszett csivitelést. A madarak tollazata erősebben ragyogott, bevilágította a széfet. Hana kapkodta a tekintetét a teremben. Tosio nem volt odabent. A lány lábából kiment az erő. Térdre rogyott. A fa a bőrébe nyomódott. Lenézett. Egy törött kalitka darabjai szóródtak szét a padlón, a benne lévő döntés eltűnt. Egy kézzel festett kártyalap és a kalitka egykori címkéje hevert az összetört ülőrúd mellett. Hana felkapta mindkettőt.

A kártya Tosio virágos Hanafuda-paklijából származott, egy vörös és fekete tintával festett teliholdat ábrázolt. Hana a szemöldökét ráncolta, azon töprengve, hogyan kerülhetett a széfbe. Letette a kártyát, és kisimította a kalitka papírcímkéjét. Az eltűnt döntés korábbi tulajdonosának neve állt rajta az édesapja elegáns betűivel.

HATODIK FEJEZET

Takeda Izumi döntése

Előző este

A Tosio ujján ülő énekesmadár széttárta a szárnyát. A férfi az arcához emelte, és a szemüvegén át megcsodálta.

– Ritkán látni ilyen döntést, Hana. Nézd meg!

A lány félretette a kalitkát, amelyet éppen előkészített, és feltette az édesanyja szemüvegét. Takeda Izumi érméi élénk színekben ragyogó madáralakot öltöttek. Ha az éjszakai égbolton repült volna, a csillagok elbújhattak volna mellette.

– Életemben… nem láttam ilyet.

– Én igen.

– Mikor?

– Egyszer. Mielőtt megszülettél. Nem hittem, hogy még egyszer szerencsém lesz ilyesmihez.

Hana hunyorogva nézett a madárra.

– Miért ennyire fényes?

Tosio óvatosan a kalitkába tette a madarat.

– A döntések aszerint kapják a fényüket, hogy mennyi lehetőség rejlett bennük. A legtöbb döntés jó esetben is csak kisebb hullámokat vet. De ez, ha nem mondanak le róla, a lehető legerősebb és legmagasabb hullámot küldte volna a szélrózsa minden irányába.

– Vajon Takeda-szama sejtette, mi lehetett volna? – adta át az üres címkét Tosiónak Hana.

– Az ügyfeleink általában nem látnak tovább az orruk hegyénél. És néhányuk még addig sem – mártotta az ecsetet az apró tintatartóba Tosio, hogy a nevet a címkére fesse gyors, határozott vonásaival.

– Talán jobb is így – fűzött egy darab piros fonalat a címkén lévő lyukba Hana, majd a kalitkára kötötte.

A madár rikoltott, és feldúltan repkedett az új otthonában.

– Csitt! Csitt! – nyúlt a kalitka zárjához Hana.

– Ne! – ragadta meg a csuklóját az apja.

– De még egyik madár sem viselkedett így. Megsérült? Talán meg kéne nyugtatni…

– Ne!

A madár dühödten csipkedte a kalitkát, rázta a rácsot.

– Nem szabad kiengedni őket a kalitkából! Ezt te is tudod.

– Óvatos leszek. Nem szökik meg.

Tosio a fejét rázta.

– Én is ezt mondtam kisfiú koromban, mielőtt egy madár kirepült a kezem közül.